КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №367/3129/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/9847/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 29 травня 2020 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В :

21 травня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров Павло Володимирович звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань по виконавчому провадженню №57989836 з примусового виконання виконавчого листа №369/10878/17 від 03 березня 2018 року, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29 травня 2020 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування постановленої ухвали місцевий суд зазначив, що суду не надано доказів того, що боржник після отримання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ухиляється від виконання зазначених рішень судів ( зокрема, шляхом відчуження власного майна; втрати або знищення майна; звільнення з роботи; зняття з реєстрації за місцем проживання та інше ) та не наведено суду фактів, з яких можна було зробити висновок про необхідність виїзду боржника за кордон.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Таким чином, приймаючи до уваги, що право державного виконавця на звернення з даним поданням виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань і наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відмови в задоволенні подання.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до положень ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів

( посадових осіб ), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів ( посадових осіб ), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного ( приватного ) виконавця.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного ( приватного ) виконавця.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 03 березня 2018 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчий лист №369/10878/17, за резолютивною частиною якого вказано: стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» основну суму заборгованості за кредитним договором №50011182 від 22 листопада 2013 року у розмірі 233 893,53 грн, збитки у розмірі 88 329,70 грн, 3 % річних у розмірі 4 290,18 грн, а загалом 326 513,41 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» судові витрати у сумі 11 418,44 грн, включають в себе витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 418,88 грн, а також витрати на правову допомогу у сумі

6 000 грн ( а.с. 11-12 ).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області ВП №57989836 від 02 січня 2019 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №369/10878/17 від 03 березня 2018 року ( а.с. 15 ).

Судом також встановлено, що приватним виконавцем було вжито низку дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа суду, як то: ухвалення постанови про відкриття виконавчого провадження №57989836, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей, ухвалено постанову про накладення арешту на все майно боржника у межах суми звернення стягнення, про арешт коштів боржника та направлено на виконання до 15 банківських установ .

В ході проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню приватним виконавцем встановлено:

1) інформація про особу-боржника, яка отримує пенсію та особу-боржника, яка працює за трудовими договорами, про останнє місце роботи відсутня;

2) боржнику на праві власності не належить жодного об`єкту нерухомого майна на яке можна звернути стягнення;

3) боржником у банківських установах Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві та Філії розрахункового центру Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відкрито банківські рахунки.

До цих установ приватним виконавцем направлено платіжні вимоги до банківських установ для примусового списання грошових коштів;

4) боржником у банківських установах публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», акціонерного товариства «ПУМБ», акціонерного банку «Укргазбанк», акціонерного товариства «Універсал банк», акціонерного товариства «Піреус банк МКБ» банківські рахунки не відкривались;

5) на банківському рахунку боржника у банківській установі Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» були наявні грошові кошти у розмірі 04,88 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 130,88 грн і які були списані платіжними вимогами в рахунок погашення боргу;

6) на банківському рахунку боржника у банківській установі Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» свого часу були наявні грошові кошти у розмірі 4 000,00 євро, однак за рахунок них боржник не погасив добровільно наявну заборгованість;

5) за боржником на праві приватної власності не зареєстровані транспортні засоби;

6) з`ясовано відсутність інформації стосовно боржників-фізичних осіб щодо сум доходу, нарахованого ( сплаченого ) податковим агентом на користь платника податку, та сум утриманого з них податку ДРФО;

7) інше рухоме чи нерухоме майно у боржника відсутнє;

8) з`ясовано наявність у боржника документів для виїзду за межі території України.

При цьому, 17 січня 2019 року боржник з`являвся на прийом до приватного виконавця та ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, повідомивши, що його зареєстроване та фактичне місце проживання збігається.

Станом на теперішній час рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/10878/17 не виконано, дії боржником з добровільного погашення наявної заборгованості не вчиняються.

Таким чином, зазначені вище обставини та надані суду першої інстанції докази про порушення боржником п.п. 3, 5 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», як зазначає приватний виконавець, на переконання апеляційного суду, ніяким чином не свідчать про ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 441 ЦПК України.

При цьому, під поняттям "…ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням…" слід розуміти будь-які свідомі діяння

( дії або бездіяльність ) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б могли підтвердити факт свідомого ухиляння боржника від виконання зобов`язань.

Зокрема відсутні докази того, що боржник має реальну можливість виконати своє зобов`язання.

У справі "Soering vs UK" від 7 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства.

Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтовані висновки, які відповідають матеріалам справи, з додержання зазначених норм процесуального права, зокрема ст.ст. 10-13, 76-81, 259, 263-265, 441 ЦПК України, правильно ухвалив рішення про відмову у задоволенні заявлених приватним виконавцем вимог.

При цьому, заявлені вимоги приватного виконавця не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, названих доказах по справі, а тому суд першої інстанції обґрунтовано залишив вказане подання без задоволення.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених вимог.

Обставини, на які посилається приватний виконавець в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та нормах процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовані.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому, допущені описки в частині найменування суб`єкта звернення, з точки зору суду другої інстанції, не є правовою підставою для зміни чи скасування рішення, оскільки вони можуть бути виправлені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 269 ЦПК України.

Суд другої інстанції вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384, 441 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича залишити без задоволення, аухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 29 травня 2020 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова