Справа №265/7366/18
Провадження №2/265/62/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Гноєвого С. С.,

за участю секретаря судового засідання Лапоног Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача Бондаренко І.М. , Кузнецова А.О.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» про захист прав споживачів, зобов`язання провести перерахунок нарахувань по особовому рахунку № НОМЕР_1 з нарахуванням по нормам на нарахування по показникам лічильник, виходячи із об`ємів фактично використаної води, зобов`язання відповідача в майбутньому попереджати про планові перевірки лічильника та узгоджувати терміни із споживачем, зобов`язання встановити за місцем його мешкання, нового, придбаного ним лічильника, стягнення спричиненої моральної шкоди в сумі 20 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що чинним законодавством України передбачено, що повірка квартирних засобів обліку води здійснюється за рахунок виконавця, тобто організацій, що надають житлово-комунальні послуги, контроль за періодичністю повірок також здійснює виконавець. Натомість відповідач грубо порушуючи вимоги чинного законодавства, переклав витрати на повірку квартирних засобів обліку води на споживача. 02.09.2015 року він отримав письмове повідомлення від відповідача про те, що міжповірочний інтервал лічильника спливає 02.10.2015 року і він повинний за власні кошти здійснити повірку вказаного лічильника. Крім того, в разі порушення термінів періодичних повірок, за якими повинний слідкувати відповідач згідно Договору між споживачем та виконавцем, останній проводить оплату замість фактично спожитої на нормативну, тобто за кількістю зареєстрованих у квартирі мешканців, так зокрема з 03.10.2015 року відповідач змінив для нього схему оплати з фактично спожитої на нормативну, що обраховується згідно з кількістю зареєстрованих осіб. На даний час відповідач вимагає від нього сплату за заборгованість станом на 01.06.2018 року у сумі 14 383,79 гривень. На його звернення до відповідача із заявою, він отримав відповідь в якій відповідач стверджував, що саме споживач повинен проводити періодичну повірку лічильників води за власний рахунок та відмовив в перерахунку суми боргу за його особистим рахунком. Не погоджуючись із вказаними діями відповідача та вважаючи їх незаконними, він змушений звернутись до суду із вказаним позовом за захистом свого порушеного права.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представники відповідача Бондаренко І.М. та Кузнецова А.О. в судовому засіданні позов не визнали та просив суд у його задоволенні відмовити в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду від 03 вересня 2018 року відкрите провадження у справі та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2018 року підготовче провадження закрите та справа призначена до розгляду.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги»,Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Договором про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення гарячої води укладеного між сторонами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання холодної води та водовідведення, які надає Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» у квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктами 9, 30, 32 Правил № 630 передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства.

Відповідно до частин другої, третьої статті 28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11 лютого 1998 року № 113/98-ВР засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці через міжповіркові інтервали, порядок встановлення яких визначається нормативно-правовим актом центрального органу виконавчої влади у сфері метрології. Підприємства, організації та фiзичнi особи зобов`язані своєчасно (з урахуванням установлених мiжповiрочних iнтервалiв) подавати засоби вимірювальної технiки на повiрку. Порядок подання фізичними особами, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, - власниками засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань якими використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду) на періодичну повірку цих засобів та оплати за роботи, пов`язані з повіркою, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) зазначених засобів вимірювальної техніки здійснюються за рахунок підприємств і організацій, які надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання.

Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05 червня 2014 року № 1314-VII, який набрав чинності 01 січня 2016 року, періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, здійснюються за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, покладається на суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Періодична повірка проводиться за рахунок тарифів на електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Порядок подання таких засобів на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, а також порядок оплати за періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Однак, ні Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність», ні Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, не передбачений механізм відшкодування понесених витрат.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІУ державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на принципі забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування та досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво. Відповідно до ст.30 даного Закону державне регулювання цін/тарифів базується на принципі відповідності рівня цін/тарифів розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво І Статтею 31 даного Закону передбачено, що виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Тобто, витрати, понесені виконавцем чи виробником послуг повинні бути сплачені споживачами у складі ціни (тарифу) таких послуг, які встановлюються органами уповноваженими здійснювати встановлення тарифів.

Відповідно до норм статей 2, 5 Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг" вбачається, що органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг (надалі за текстом - Комісія), яка застосовує засоби регуляторного впливу на суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, зокрема, шляхом встановлення тарифів на комунальні послуги.

Згідно зі змістом пункту 2 Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення (надалі за текстом - Порядок), затвердженого на підставі Постанови Кабінету Міністрів України "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" № 869 від 01 червня 2011 року, вбачається, що Порядок застосовується під час встановлення Комісією та органами місцевого самоврядування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення для суб`єктів природних монополій, а також для суб`єктів господарювання на суміжних ринках та поширюється на таких суб`єктів під час розрахунку таких тарифів.

Тарифи на централізоване водопостачання та водовідведення, встановлюються для КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відповідно до Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Відповідно до пункту 24 вищезазначеного Порядку встановлено, що до складу витрат на збут включаються витрати, безпосередньо пов`язані зі збутом послуг централізованого водопостачання та водовідведення споживачам, зокрема, витрати на періодичну повірку, опломбування, обслуговування та ремонт (включаючи демонтаж, транспортування та монтаж) засобів обліку води, які є власністю ліцензіата.

Отже, зважаючи на вищезазначене, можна дійти висновку, що законодавцем чітко визначено, що до складу витрат Відповідача, які включаються до тарифу на послуги водопостачання та водовідведення, включені тільки ті витрати, які несе Відповідач у зв`язку з повіркою, опломбуванням, обслуговуванням та ремонтом засобів обліку води, які є його власністю та перебувають на його балансі.

Проте, як підтверджується матеріалами справи, власником засобів обліку води є позивач - ОСОБА_1 .

Витрати, понесені ліцензіатом на повірку засобів обліку води, власниками яких є фізичні особи, тарифом, що діяв на час виникнення обов`язку не передбачені, тому Відповідач не повинен за власний рахунок здійснювати повірку засобів обліку води, які є власністю споживача.

Таким чином, обов`язок по повірці, обслуговуванні, ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку як і сплата витрат на такі дії, покладений вказаними нормативно-правовими актами саме на споживачів.

Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для покладення обов`язку на відповідача з проведення періодичної повірки засобу обліку, а також встановлення нового засобу обліку, який є власністю позивача.

У ході розгляду справи, судом встановлено, що у зв`язку із нездійсненням позивачем у встановлений термін державної повірки водолічильника нарахування здійснювалися за нормативами водоспоживання, затвердженими Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 18 квітня 2012 № 115 на підставі наступного.

За змістом п.2 ст. 9 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» відповідно до положень якого, засоби вимірювальної техніки, на які поширюється державний метрологічний нагляд, дозволяється використовувати, випускати з виробництва, ремонту та у продаж і видавати на прокат лише за умови, якщо вони пройшли повірку (первинну або періодичну) або державну метрологічну атестацію.

Відповідно до ДСТУ 2681-94 "Метрологія. Терміни та визначення" повірка засобів вимірювальної техніки (засобів вимірювань) - це визначення похибок ЗВТ (ЗВ) і встановлення їх придатності до застосування, (п.9.14); точність засобу вимірювання - це характеристика засобу вимірювання, яка визначає близькість його показів до істинного значення вимірювальної величини (п.7.5).

Тобто, без проведення передбаченої чинним законодавством чергової повірки ЗВТ, не можливо встановити близькість його показів до істинного значення вимірювальної величини, а тому показання ЗВТ, який не пройшов повірку, не можна вважати істинними та приймати такі показання при обліку спожитих послуг.

Відповідно до п. 20 Правил № 630 плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів.

Оскільки показання засобу обліку води споживача не можуть прийматися до уваги, нарахування здійснюються відповідно до нормативів водоспоживання.

Відповідно до припису на зняття водолічильника від 02.09.2015 року, позивач був обізнаний про необхідність своєчасної повірки водолічильника до 02.10.2015 року.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що ні до 02.10.2015 року, ані пізніше, позивач не здійснив повірку водолічильника. Тому, починаючи з 03.10.2015 року позивачу почали здійснюватися нарахування за нормативами водоспоживання.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що підстав для зобов`язання відповідача провести перерахунок нарахувань по особовому рахунку № НОМЕР_1 по показникам лічильник, виходячи із об`ємів фактично використаної води, не має.

Вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача в майбутньому попереджати про планові перевірки лічильника та узгоджувати терміни із споживачем, також не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Тобто, суд не може зобов`язати відповідача вчинити певні дії в майбутньому, оскільки захисту підлягає тільки порушене право.

Загальний перелік способів захисту порушеного права та інтересу міститься в ст. 16 ЦК України. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Проте, якщо позивач просить суд захисти право таким спосіб, який не встановлений законом, то суду слід відмовляти в такому проханні.

Також, відповідно до ч.1 та 2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Оскільки захисту підлягає тільки порушене невизнане чи оспорюване право чи інтерес, застосування обраного позивачем способу захисту не може вважатися ефективним способом захисту в розумінні вимог ч.2 ст.5 ЦПК України, у зв`язку з чим, не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в частині зобов`язання провести перерахунок нарахувань по особовому рахунку № НОМЕР_1 з нарахуванням по показникам лічильник, виходячи із об`ємів фактично використаної води, зобов`язання відповідача в майбутньому попереджати про планові перевірки лічильника та узгодження термінів із споживачем, зобов`язання встановити, нового лічильника.

З огляду на викладене, відмовляючи у задоволенні вище наведених позовних вимог позивача, суд також приходе до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення спричиненої моральної шкоди в сумі 20 000 гривень, оскільки вони є похідними.

На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 1, 2, 4-6, 12, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадках, передбачених ст. 354 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Повний текст судового рішення складено 01 жовтня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 ІПН: НОМЕР_2 .

Відповідач: Комунальне підприємство «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», адреса: 87555 місто Маріуполь, вулиця Соборна, 7.

Суддя С.С. Гноєвой