Справа № 758/3868/17
Провадження №2/369/4347/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2020 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчко А.Я. заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк", третя особа: Державна іпотечна установа про визнання відсутнім права вимоги та припиненим правовідношення за договором іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк", третя особа: Державна іпотечна установа про визнання відсутнім права вимоги та припиненим правовідношення за договором іпотеки.

Згідно позовних вимог позивач просив: визнати відсутнім у Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» право вимоги за договором іпотеки № 77.2 /СЖ-194.08.1і від 27.08.2008 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_1 ; визнати припиненим правовідношення між Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_1 за Договором іпотеки № 77.2 /СЖ-194.08.1і від 27.08.2008 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_1 .

13.10.2020 позивачем також було подано до суду заяву про забезпечення позову, яка була мотивована тим, що предметом позову є визнання відсутнім у Банку права вимоги (іпотекодержателя) та як наслідок припиненим правовідношення за іпотечним договором між Банком та Позивачем, укладеного в якості забезпечення Договору про іпотечний кредит № 77.2 /СЖ-194.08.1 від 27 серпня 2008 року, який укладено між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 (далі - Кредитний договір), отже невизнання Банка кредитором (іпотекодержателем), а підставами - наявність фактів, що свідчить про дані обставини (Банк не набув статусу належного кредитора (іпотекодержателя) з тих підстав, що не зареєстрував в установленому порядку відомості про відступлення прав за іпотечним договором, які ніби йому були передані Державною іпотечною установою (попередній іпотекодержатель), а Позивач, будучи майновим поручителем, позбавлений можливості виконати зобов`язання та задовольнити вимоги іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки (враховуючи відсутність належного іпотекодержателя) та не має можливості набути права кредитора за основним зобов`язанням в разі звернення стягнення на предмет іпотеки та припинити своє зобов`язання за іпотечним договором).

27 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 (Майновий поручитель) було укладено Договір іпотеки №77.2 /СЖ-194.08.1і (далі - Договір іпотеки або Іпотечний договір) відповідно до умов якого Позивач надав в заставу Банку належне йому нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру зі всіма об`єктами функціонального пов`язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 61,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки), в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом спору є встановлення та визнання припиненим правовідносин за іпотечним договором між Банком та Позивачем, а отже відсутність у майнового поручителя (Позивача) будь - яких зобов`язань перед Банком, та відсутність у Банку права вимоги та підстав для її задоволення за рахунок предмета іпотеки.

Тобто, в разі задоволення позову, правовідносини між Позивачем та Банком будуть вважатися припиненими, а тому майно, що є предметом іпотеки, яке Позивач надав як майновий поручитель в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позичальником, втратить свій іпотечний статус, що виключить можливість його реалізації (використання в іншій спосіб) в рахунок погашення боргу.

При цьому, наразі Банк знаходиться на стадії ліквідації.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 19 грудня 2017 року № 811-рш «Про відкликання ліцензії санаційного банку та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 20 грудня 2017 року № 5455 «Про початок процедури ліквідації АТ «РОДОВІД БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» (далі - АТ «РОДОВІД БАНК») з 20 грудня 2017 року до 19 грудня 2019 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «РОДОВІД БАНК», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, крім повноважень в частині організації реалізації активів банку, начальнику відділу запровадження планів врегулювання неплатоспроможності банків Шевченку Андрію Миколайовичу строком на два роки з 20 грудня 2017 року до 19 грудня 2019 року включно.

Зазначена інформація є публічною та розміщена на офіційних сайтах Національного Банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

В кінці вересня 2020 року Позивач дізнався, що в електронній системі (майданчику) «Прозорро.Продажі» було ініційовано проведення аукціону з продажу права вимоги за Договором про іпотечний кредит № 77.2 /СЖ-194.08.1 від 27 серпня 2008 року та укладеними в забезпечення виконання зобов`язань за ним договорами, зокрема Договором іпотеки №77.2 /СЖ-194.08.1і від 27 серпня 2008 року, проведення якого призначено на 09.10.2020 року:

-Право вимоги за кредитним договором № 77.2/СЖ-194.08.1 від 27.08.2008

-№ лоту: GL3N019083;

-Право вимоги за кредитним договором № 77.2/СЖ-194.08.1 від 27.08.2008, укладеним з фізичною особою. Забезпечення: однокімнатна квартира загальною площею 61,3 кв.м, житлова площа 17,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; солідарна фінансова порука фізичної особи

-Адреса місцезнаходження активу: 08130, Київська, с. Чайки, вул. Лобановського Валерія, буд 16

-UA-EA-2020-09-17-000012-Ь

-Рішення ФГВФО про затвердження умов продажу від 2020-09-16 № 591 (посилання - https://prozorro.sale/auction/UA-EA-2020-09-17-000012-b)

В результаті проведення даного електронного аукціону, відповідно до Протоколу електронного аукціону № UA-EA-2020-09-17-000012-b від 09.10.2020 року переможцем визнано ТОВ «Фінансова компанія «Фаворіт» з ціною продажу: 310 423.42 грн.

Отже, має місце існування станом на сьогоднішній день спору щодо наявності у Банку прав розпорядження майновими правами кредитора за Договором про іпотечний кредит № 77.2 /СЖ-194.08.1 від 27 серпня 2008 року та за Договором іпотеки №77.2 /СЖ-194.08.П від 27 серпня 2008 року та чинності правовідносин за Договором іпотеки, в тому числі на момент проведення аукціону, при цьому наразі даний аукціон вже проведено та визначено переможця, яким є ТОВ «Фінансова компанія «Фаворіт», якому Банк передає право вимоги за Кредитним (Іпотечним) договором.

В той же час, вирішення спору на користь Позивача (задоволення його позову) щодо припинення правовідносин за Договором іпотеки №77.2 /СЖ-194.08.1 і від 27 серпня 2008 року та відсутності у Банка права вимоги, а отже й права розпорядження правами за таким договором, нівелюватиме існування предмету продажу на момент проведення відповідного аукціону (торгів), а відтак, і унеможливить законність набуття права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фаворіт» внаслідок проведення аукціону.

Однак, поки в суді буде розглядатись спір стосовно наявності у Банку права вимоги до Позивача та припинення іпотеки, переможець аукціону (новий кредитор) набуде всіх прав та обов`язків Банку, в тому числі й як іпотекодержатель по відношенню до Позивача (іпотекодавця) стосовно предмета іпотеки шляхом реєстрації відповідних відомостей про зміну іпотекодержателя у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що надасть можливість ТОВ «Фінансова компанія «Фаворіт» вчиняти дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку (позасудове врегулювання), зокрема у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Тобто, до моменту судового розгляду даного спору, може відбутись зміна іпотекодержателя та переоформлення права власності на предмет іпотеки, а отже зміна власника на дане нерухоме майно з Заявника на переможця аукціону - ТОВ «Фінансова компанія «Фаворіт», яке після цього може вчиняти будь - які дії щодо цього майна, зокрема відчужити, реалізувати, передати в заставу чи в інший спосіб використати дане майно та (або) заволодіти їм, поки в суді буде розглядатись цивільна справа за позовом Позивача, а в разі задоволення позовної заяви буде визнано відсутнім права вимоги у Байка та припинення іпотеки, а отже відпаде правова підстава виникнення та наявності будь - яких прав та обов`язків у ТОВ «Фінансова компанія «Фаворіт» по відношенню до Позивача та предмета іпотеки, однак предмет іпотеки вже може перебувати в наслідок його придбання чи отримання в іншій спосіб у третіх осіб, що безперечно ускладнить чи взагалі зробить неможливим ефективний захист або оновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Заявника, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, за таких обставин невжиття заходів забезпечення позову, враховуючи предмет спору, підстави та мотиви позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Тому позивач просив до завершення розгляду справи та ухвалення судового рішення по справі заборонити: накласти арешт на нерухоме майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_3 зі всіма об`єктами функціонального пов`язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 61,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (зокрема, але не виключно: реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, органів місцевого самоврядування; реєстрацію відомостей про відступлення прав за іпотечним договором та зміну іпотекодержателя, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження, тощо), окрім запису про накладення арешту, стосовно наступного нерухомого майна: однокімнатна квартира АДРЕСА_3 зі всіма об`єктами функціонального пов`язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 61,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Заборонити ТОВ «Фінансова компанія «Фаворіт» та (або) будь - яким іншим особам чинити перешкоди ОСОБА_1 (іншим особам, що на правовій підставі мають право користування квартирою) та (або) вчиняти будь-які дії щодо користування, вселення та виселення будь - яких осіб, псування майна, здачу в оренду або передання в користування в будь - який інший спосіб, укладання, зміну або розірвання договорів із постачальниками комунальних послуг, послуг охорони стосовно наступного нерухомого майна: однокімнатна квартира АДРЕСА_3 зі всіма об`єктами функціонального пов`язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 61,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Так, дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши заяву про забезпечення позову прихожу до висновку, що заява позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно із частиною 2 статті 150 Цивільного процесуального кодексу України, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або незабезпечення таким рішенням ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Зазначена вище правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду №905/492//19 від 15 липня 2019 року.

Окрім того, згідно пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Вирішуючи питання щодо доцільності забезпечення позову у спосіб, про який просить позивач, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

В постанові Верховного Суду по справі № 755/1357/18 від 13.03.2019 викладено правову позицію щодо вирішення судом питання про забезпечення позову з врахуванням інтересу не тільки позивач, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Заявник ОСОБА_1 не обґрунтував, у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у справі з огляду на те, що спірне майно було передано в іпотеку за згодою позивача на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, а відтак заявник усвідомлював ризики невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, зокрема можливість примусової реалізації спірного майна у разі невиконання позичальником умов кредитного договору.

За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача цього нерухомого майна, навіть якщо до його відома не була доведена інформація про обтяження цього майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у такому обсязі і на таких умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином застосовані заходи забезпечення позову очевидно та безпосередньо можуть вплинуть на права іпотекодержателя цього майна, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати набуте за договором іпотеки пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна у встановленому законом порядку. У той же час зміст позовних вимог, заявлених позивача не свідчить про їх спрямованість на доведення підстав для припинення іпотеки.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 липня 2019 року у справі № 903/852/18.

Вказані висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 308/8454/16 (провадження № 61-36214св18), від05 грудня 2019 року у справі № 757/15097/18-ц (провадження № 61-47879св18) щодо неможливості накладення арешту на майно за заявою особи, якій це майно належить на праві власності.

Крім того, таке забезпечення позову очевидно та безпосередньо впливає на права іпотекодержателя цього майна, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати набуте за договором іпотеки пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна у встановленому законом порядку. У той же час зміст позовних вимог, не свідчить про їх спрямованість на доведення підстав для припинення іпотеки.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 липня 2019 року у справі № 903/852/18.

Оцінивши надані суду докази, вважаю, що відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову,у зв`язку з чимсуд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у спосіб визначеним позивачем.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи предмет та підстави позову, доводи викладені у заяві позивача, прихожу до висновку що ОСОБА_1 в порядку статті 151 ЦПК України, не надано належних обґрунтувань необхідності забезпечення позову та не доведено, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду.

В даному випадку необхідно враховувати зміст заявлених позовних вимог, та їх формулювання у відповідності до норм матеріального права.

Крім того, необхідно зазначити що підстави припинення іпотеки визначені ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Позивачем не обґрунтовано що вжиття заходів забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами що стосуються визнання відсутнім права вимоги та припиненим правовідношення за договором іпотеки, і що у разі задоволення даного позову у позивача буде відсутній будь-який обов`язок перед відповідачем по іпотечному майну враховуючи положення Закону України «Про іпотеку», крім того вказаний позов немайнового характеру.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано суду належних підтверджуючих відомостей на обґрунтування доцільності вжиття заходів забезпечення позову, а лише висловлене припущення про подальшу неможливість виконання рішення суду. При цьому, судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 149-150, 153, 260, 261 ЦПК України, суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк", третя особа: Державна іпотечна установа про визнання припиненим правовідношення за договором іпотеки - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду .

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: А.Я. Волчко