справа № 756/84/18 головуючий у суді І інстанції Луценко О.М.
провадження № 22-ц/824/5746/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року по справі за позовом ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів упущеної вигоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів упущеної вигоди.

Свої вимоги мотивував тим, що Старокостянтинівським відділом поліції Головного управління національної поліції в Хмельницькій області в жовтні 2016 року проводилась перевірка по заяві відповідача про те, що 04.10.2016 р. з території філії «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал», що по АДРЕСА_1 за вказівкою в.о. начальника філії ОСОБА_3 невстановленим автомобілем було вивезено грейфер та поліспасті блоки у комплекті у невідомому напрямку. Відповідач займає посаду головного фахівця з безпеки філії «Старокостянтинівський завод ЗБШ» департаменту безпеки ПАТ «Укрзаліниця». Фактично у своїй заяві ОСОБА_2 вказав, що в.о. начальника філії «Старокостянтинівський завод ЗБШ» ОСОБА_3. та ФОП ОСОБА_1 здійснили крадіжку майна з підприємства, а всі документи (договір, акти приймання-передачі) сфальсифіковані. В Старокостянтинівську відділі поліції позивач надавав пояснення про те, що передача майна (грейфера) відбулась згідно умов договору №19/05 від 19.05.2015 року, який діяв до 31.12.2016 р.. 02.09.2016 р. між позивачем та ПАТ «Українська залізниця» в особі в.о. начальника філії «Старокостянтинівський завод ЗБШ» було підписано акт приймання передачі майна (грейфера) на переобладнання. У зв`язку з тим, що відповідач безпідставно звернувся із заявою про злочин, а також поширював інформацію про те, що позивач здійснив крадіжку, позивач змушений був повернути грейфер замовнику без здійснення переобладнання. Позивач вважає, що відповідач безпідставно звернувся із заявою про злочин в Старокостянтинівський відділ поліції. В липні 2017 року відповідач звернувся в Старокостянтинівську місцеву прокуратуру з аналогічною заявою, в якій знову стверджує, що відбулась крадіжка майна, яку спільно вчинили начальник філії «Старокостянтинівський завод ЗБШ» ОСОБА_3. та ФОП ОСОБА_1 Інформацію про «крадіжку» грейфера відповідач поширював і серед працівників «Старокостянтинівський завод ЗБШ».18.09.2017 р. між ФОП ОСОБА_1 та СТОВ «Новий шлях» було укладено договір на виконання робіт (надання послуг) №18/09/17. Позивач, як виконавець по договору, мав виконати роботи по капітальному ремонту причепа ТСП-16. Замовник надав для капітального ремонту два напівпричепа ТСП-16. 25.10.2017 р. СТОВ «Новий шлях» перерахувало для ФОП ОСОБА_1 30000 грн. як попередню оплату. Надалі замовник направив позивачу листа №134 від 31.10.2017 р. про розірвання договору на виконання робіт та просив повернути суму попередньої перерахованої оплати і майно (причепи). В листі зазначалось, що договір розривається у зв`язку з отриманням інформації щодо сумнівної ділової репутації, а саме проведення відділом поліції розслідування стосовно вчинення позивачем кримінального правопорушення, а саме, викрадення майна у філії «Старокостянтинівський завод ЗБШ» Укрзалізниця та вважають недоцільною співпрацю по договору виконання робіт. Позивач змушений був повернути СТОА «Новий шлях» 30000 грн. попередньої оплати. Згідно з кошторисом на капітальний ремонт напівпричепа ТСП-16 прибуток позивача, як виконавця робіт, становив би 44 866,54 грн. за ремонт одного напівпричепа. Замовник передав для капітального ремонту 2 напівпричепи. Прибуток від ремонту 2-х напівпричепів становив би 98 201,08 грн.. Враховуючи викладене просив стягнути з відповідача на свою користь вказану вище суму упущеної вигоди.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року у задоволені позову ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів упущеної вигоди відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на обставини зазначені у позові, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrele Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки в даній справі ціна позову становить 98 201,08 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору виконання робіт №19/05 від 19.05.2015 р., укладеного між позивачем та ДП «Старокостянтинівський завод ЗБШ» (замовник), позивач зобов`язався за завданням замовника виконати роботи по обробленню металів, в порядку на умовах, визначених договором. Вартість робіт визначається в рахунках-фактурах, актах виконаних робіт (наданих послуг) та регулюється сторонами по факту їх надання по результатах кожного календарного місяця та фіксується в актах про здачу-прийняття робіт (надання послуг) (а.с. 5).

Додатковою угодою до договору виконання робіт №19/05 від 19.05.2015 р., укладеною між позивачем та ДП «Старокостянтинівський завод ЗБШ» 19.11.2015 р., визначено строк дії договору - договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2016 р. (а.с. 6).

Як вбачається з акту приймання-передачі майна до договору №19/05 від 19.05.2015 р., позивач 02.09.2016 р. отримав від замовника на переобладнання майно - грейфер (а.с. 7).

Відповідно до акту приймання-передачі майна до договору №19/05 від 19.05.2015 року, позивач 05.10.2016 року передав замовнику майно без переобладнання - грейфер (а.с. 8).

За договором виконання робіт (надання послуг) №18/09/17 від 18.09.2017 року, укладеним між позивачем (виконавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Новий шлях» (замовник), позивач зобов`язався за завданням замовника виконати роботи по капітальному ремонту причепа ТСП-16 (ремонт ходової частини, заміна шин, виготовлення кузова, модернізація гідравлічної системи, ремонт гальмівної системи), в порядку та на умовах, визначених договором. Вартість робіт визначається в рахунка-фактурах та фіксується в актах про здачу-прийняття робіт (надання послуг) (а.с. 11).

Відповідно до додатку №1 до Договору виконання робіт №18/09/17 від 18.09.2017 р. вартість робіт по капітальному ремонту причепа ТСП-16 з урахуванням ПДВ становить 349 920,00 грн. (а.с. 12).

Згідно з кошторисом, складеним ФОП ОСОБА_1 , вартість капітального ремонту напів-причепа ТСП-16 складає 174 960,00 грн. (а.с. 13).

СТОВ «Новий шлях» направило на адресу позивача лист про розірвання договору виконання робіт від 31.10.2017 р., відповідно до якого повідомляє, що у зв`язку з отриманням інформації щодо сумнівності ділової репутації позивача, проведення відділом поліції розслідування стосовно вчинення позивачем кримінального правопорушення, а саме, викрадення майна у філії Старокостянтинівський завод ЗБШ ПАТ «Укрзаліниця» вважають недоцільною співпрацю по договору виконання робіт. А також, просили повернути попередню оплату в розмірі 30 000,00 грн. та майно до 15.11.2017 р. (а.с. 14).

Відповідно до платіжного доручення №479 від 01.11.2017 р. позивач повернув СТОВ «Новий шлях» попередню оплату по договору в розмірі 30000,00 грн. (а.с. 16).

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, щопозивач не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог, і прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначена норма кореспондується з положеннями статей 224, 225 Господарського кодексу України, за змістом яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони. Доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести фактичне вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Тобто, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він розраховував (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 квітня 2018 року у справі №921/377/14-г/7, ЄДРСРУ No 73533016).

При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 р. у справі № 5023/4983/12).

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на суть позовних вимог, подані позивачем докази, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність всіх елементів цивільно-правової відповідальності, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

При цьому, колегія суддів бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини вказав, відповідно до яких, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги дублюють позовні вимоги, не містять підстав для скасування судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанцій, а зводяться лише до тлумачення норм права на розсуд апелянта, а тому, колегією суддів розцінюються критично.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові за його недоведеністю, необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому, рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура