Номер справи 623/2729/20
Номер провадження 2/623/803/2020
РІШЕННЯ

іменем України

15 жовтня 2020 року м . Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого судді: Одарюка М.П.

за участю секретаря судового засідання: Курило Д.І.

судового розпорядника: Максименка Р.С.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в місті Ізюм справу № 623/2729/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог, пояснення сторін.

07 серпня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позову посилається на те, що йому на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . В цьому будинку зареєстровано місце проживання його доньки ОСОБА_3 . В 2017 року відповідачка в добровільному порядку змінила місця проживання переїхавши за межі Харківської області, більше за місцем своєї реєстрації вона не поверталась. Реєстрація місця проживання відповідачки в будинку, що належить позивачу на праві власності, обмежує його права у здійсненні ним правомочностей як власника майна, а тому він змушений звернутися до суду з відповідною заявою.

Відповідач, належним чином повідомлена про відкриття провадження у справі, вдруге поспіль в судове засідання не з`явилася, відзив на позов до суду не надсилала, причини неявки суду не повідомили.

Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справи за наявними матеріалами.

Оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причин своєї неявки, відзиву на позов не подав, тому суд, керуючись вимогами ст.280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами та ухвалити заочне рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судовим розглядом встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору довічного утримання від 03 жовтня 2008 року, посвідченого Ізюмської державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 3-3359 ( а.с.5,6,7).

Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб від 03 серпня 2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований позивач та його донька ОСОБА_3 (відповідачка по справі) ( а.с.8). Відповідачка зареєстрована за вказаною вище адресою з 12 березня 2015 року, що підтверджується копією домової книги ( а.с.9-10).

Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судовому засідання підтвердили те, що відповідачка з 2017 року за місцем реєстрації не проживає, її місце знаходження не відомо.

Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( ст. 391 ЦК України.).

Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

З урахуванням ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» позивач у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимогати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з ним одну із таких вимог:

- про позбавлення права власності на житлове приміщення;

- про позбавлення права користування житловим приміщенням;

- про визнання особи безвісно відсутною;

- про оголошення фізичної особи померлою.

Реєстрація місця проживання відповідача в будинку обмежує права позивачів у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном.

Окрім цього, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

При таких даних позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з вимогами ст.ст. 133,141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В позовній заяві позивач просить судовий збір залишити за ним, а тому суд не стягує сплачений позивачем при подачі позову до суду судовий збір з відповідача.

Керуючись статтями ст. 12, 13, 77,81, 141, 206, 258, 259, 263-267, 268,280 ЦПК України, ст. ст. 116,157 ЖК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житлом у будинку АДРЕСА_1 .

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області або безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М.П. Одарюк

Повний текст рішення складено 16 жовтня 2020 року.