РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року Київський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді Шаренко С.Л.,

при секретарі Мельник В.В.,

за участю :

представника позивача адвоката Карпухіна Д.Ю.

представника відповідача Нестеренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємця «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку після звільнення

встановив:

04.09.2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій , з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд стягнути з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 21.01.2019 р. по 04.09.2020 р. у сумі 16519,83 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 01.02.2017 р. по 18.01.2019 р. він знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції», під час яких з боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 27224,80 грн. 18.01.2019 р. позивач був звільнений з роботи за власним бажанням відповідно статті 38 КЗпПУ.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 27.03.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не сплаченої заробітної плати задоволенні в повному обсязі та стягнуто на його користь 27 206,43 грн.

Також позивач зазначає, що вказана заборгованість була сплачена відповідачем на його користь не в повному обсязі, а саме: в березні 2019 - 2952,39 ; 26.04.2019 - 2500 грн. за період з 01.01.2019 по 30.06.2019, що разом складає 8 628,93 грн. Залишок заборгованості по заробітній платі в розмірі 18 577,50 грн. був стягнутий в примусовому порядку на підставі виконавчого листа, після сплати якого виконавче провадження було закрито.

Таким чином, за розрахунком позивача, з урахуванням того, що його середньоденна заробітна плата складає 161,21 грн. та з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 156 робочих днів, його середній заробіток, за період затримки складає 25 148,76 грн. Однак , з урахуванням добровільної сплати відповідачем в березні та квітні 2019 заборгованості з заробітної плати , він зменшує свої вимоги пропорційно сплаченим коштам, та просить стягнути середній заробіток за час затримки в розмірі 16 519,83 грн.

29.10.2019 від представника відповідача, через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, з урахуванням уточненого відзиву на позовну заяву від 11.12.2019 та 03.02.2020, проти задоволення позовних вимог позивача заперечує, посилаючись на те, що позивач в позовній заяві розраховував свій середній заробіток за час прострочення виходячи із середньої заробітної плати в розмірі 129,78 грн., однак в уточненій позовній заяві безпідставно збільшив розмір середньої заробітної плати до 161,21 грн. Крім того, представник відповідача, зазначає, що невиплата заробітної плати відбулась не з вини відповідача, а через те, що на рахунки підприємства було накладено арешти.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнених вимог, підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку після звільнення.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні вимог позивача в повному обсязі з підстав викладених у відзивах на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, доводи викладені відповідачем у відзиві на позов, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Судовим рішенням Київського районного суду міста Харкова від 27.03.2019, яке набрало законної сили встановлено, що 01.02.2017 р. ОСОБА_1 був прийнятий на посаду охоронника адміністративно-господарського відділу ДП «Державний науковий центр лікарських засобів медичної продукції» на підставі Наказу №4-к від 01.02.2017 р.

На підставі Наказу №4-к від 18.01.2019 р. ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням .

При звільненні позивача з ним не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення позивача до суду 12 лютого 2019 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року (справа № 640/3284/19) стягнуто з ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості щодо нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 27 206 грн. 43 коп. (а.с. 37-38).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначають і підтверджують сторони, рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року у справі № 640/3284/19 було виконано частково добровільно, та остаточно в примусовому порядку ДВС лише 27.09.2020 року, що також підтверджується постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Марченко О.М. про закінчення виконавчого провадження від 27.09.2019. (а.с. 44).

Частиною першою 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Таким чином, стаття 117 КЗпП України застосовується на правовідносини і після ухвалення судового рішення про стягнення середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати по день фактичного виконання такого рішення суду.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Відповідач заперечував проти стягнення сум, передбачених ст. 117 КЗпП України, лише з тих підстав, що вини відповідача у невиплаті присуджених сум з заробітної плати немає, оскільки на рахунки відповідача виконавчою службою накладені арешти у зв`язку зі стягненням з відповідача коштів державною податковою службою.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, а також арешт рахунків не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18

Отже, відсутність коштів у роботодавця не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум.

Більш того, відповідно до частини 1 статті 115, ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ст. 22, ч. 1 і 6 ст. 24, ч.3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівникам підприємств здійснюється в першочерговому порядку, всі інші виплати здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Також відповідач не надав доказів, що рахунки на які було накладено арешти були рахунками по виплаті заробітної плати, враховуючи, що виплата установою працівникам заробітної плати має пріоритет перед погашенням заборгованості іншим кредиторам підприємства. Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений також і для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на підприємстві відповідача, на оплату праці. Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справи №340/1018/19, провадження № К/9901/22118/19.

Розрахунок середнього заробітку здійснюється за останні два повні робочі місяці: відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100, яким встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає 161,21 грн., оскільки відповідно до довідки державного підприємства державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» № 70-01-1/367 від 29.10.2019 заробітна плата позивача у сукупному доході за останні два повні місяці перед звільненням становила: листопад 2018 р. - 3 667,56 грн., грудень 2018 р. - 3 103,32 грн. (а.с. 45) Крім того, сторонами не заперечується, що кількість фактично відпрацьованих позивачем днів протягом двох місяців становить 42 дні.

Таким чином, 6 770,88 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні) / 42 (число відпрацьованих робочих днів) = 161,21 грн.(середньоденна заробітна плата).

Позивач просить стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 21.01.2019 по 04.09.2020 року за 156 робочих днів (156 х 161,21), що становить 25 148,76 грн.

Однак, враховуючи добровільне часткове виконання рішення суду, щодо виплати заборгованості з заробітної плати, позивач зменшив розмір середнього заробітку за час затримки, та просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки у сумі 16 519,83 грн.

Враховуючи принцип диспозитивності, беручи до уваги уточнену позовну заяву позивача, суд вважає необхідним задовольнити вимоги в цій частині та стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 16 159 грн. 83 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 259 ч. 6, 265,268,273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємця «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку після звільнення задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» (, м. Харків, вул. Астрономічна, 33) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 21.01.2019 року по 04.09.2019 у сумі 16 519,83 грн. (шістнадцять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять грн. 83 коп.).

Стягнути з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» (, м. Харків, вул. Астрономічна, 33) на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя: С.Л. Шаренко