КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3524/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м. Київ

Справа № 756/10406/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Диби О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

встановив:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що працює з 31.08.2017 року по теперішній час на посаді менеджера з продажу функціональної групи з продажу департаменту продаж ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна». Починаючи з квітня 2018 року по теперішній час відповідач здійснює їй нарахування та виплату заробітної плати не в повному обсязі та не згідно з посадовим окладом. Тому просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 369 615 грн. 76 коп.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд не взяв до уваги, що в трудових спорах саме роботодавець має доводити, що працівник не виконував або неналежно виконував покладені на нього обов`язки. Акти про відсутність на робочому місці, надані представником ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» та на які посилався суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, складені посадовими особами ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна», які є зацікавленими особами, оскільки у позивача з ними існує конфлікт та які здійснюють психологічний тиск на позивача.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не дослідив оригінали цих актів, адже в матеріалах справи містяться лише їх копії. Також судом не було допитано у якості свідків, осіб, які підписували дані акти. Крім того, суд не витребував увідповідача (за власною ініціативою) інших документів підприємства, за допомогою якихфіксується робочий час робітників, зокрема, табель обліку використаного робочого часу заспірний період. Суд не досліджував та не посилався у своєму рішенні на пояснювальні записки позивача на ці акти про відсутність на робочому місці, в яких може міститися інформація, яка має значення для вирішення справи.

Крім того, судом було долучено до матеріалів справи службові та пояснювальні записки директора департаменту продажів ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» ОСОБА_6 Однак, дані докази залучені судом з порушенням норм процесуального права,адже представник відповідача надав їх разом із запереченнями на відповідь на відзив вже після того, як розпочався розгляд справи по суті та після того, як сторони надали свої пояснення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» - Матвієнко І.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, оскільки позивач не виконувала правила трудової дисципліни, не з`являлась на робоче місце, що було вірно встановлено судом першої інстанції. Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними та спростовуються відповідними доказами, поданими до суду в строк та відповідно до норм процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 . підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Представник відповідача Матвієнко І.О. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що починаючи з квітня 2018 року по теперішній час відповідач здійснює їй нарахування та виплату заробітної плати не в повному обсязі та не згідно з посадовим окладом, який відповідно до п.п. 6.6 трудового договору становить 35 000 грн. на місяць. За відрахуванням необхідних податків і зборів сума до виплати за відпрацьований місяць повинна становити 28 175 грн.

Однак, відповідачем було виплачено у квітні 2018 року - 19 655 грн. 67 коп., у травні 2018 року - 16 451 грн. 07 коп., у червні 2018 року - 5022 грн. 82 коп., у липні 2018 року - 9401 грн. 05 коп., у серпні 2018 року - 13 296 грн. 92 коп., у вересні 2018 року - 3269 грн. 21 коп., у жовтні 2018 року - 14 087 грн. 50 коп., а всього - 81 184 грн. 24 коп. Починаючи з листопада 2018 року та по липень 2019 року включно заробітна плата позивачу не виплачувалась взагалі. Тому сума невиплаченої заробітної плати за вказаний період становить 369 615 грн. 76 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заробітна плата позивачу нараховувалася та виплачувалася в межах п.6.6. укладеного між сторонами трудового договору - пропорційно відпрацьованому часу. Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що відповідачем було порушено трудові права позивача та умови укладеного між ними трудового договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

Відповідно до частини першої, третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» №310817-5-к від 31.08.2017 року позивача ОСОБА_1 прийнято на посаду менеджера з продажу функціональної групи з продажу департаменту продажів з 01.09.2017 року, зі строком випробування три місяці, з посадовим окладом 35000 грн. на місяць (а.с.56, т. 1).

Відповідно до умов трудового договору №23 (а.с.49-55, т.1), укладеного 31 серпня 2017 року між ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» та ОСОБА_1 , позивача було прийнято на роботу на посаду менеджера з продажів.

Пунктом 1.3 договору місцем виконання працівником трудової функції за договором визначено місто Київ.

Згідно із п.п. 3.1, 3.2 договору основним обов`язком працівника є добросовісне та в повному об`ємі виконання трудової функції, що відповідає посаді, яку займає працівник. Трудова функція працівника визначається посадовою інструкцією.

Відповідно до п.п.3.3.2-3.3.4 договору працівник зобов`язався, зокрема, неухильно дотримувати трудову дисципліну, у т.ч. Правила внутрішнього трудового розпорядку, режим робочого часу, правила пропускного режиму роботодавця, вимоги з охорони праці, протипожежної безпеки, процедури внутрішнього контролю, а також інструкції, положення, регламент, правила та інші локальні нормативні акти роботодавця, виконувати рішення, накази, розпорядження безпосередніх і вищестоящих керівників, органу управління роботодавця, виконувати розпорядження роботодавця про виїзд в службові відрядження в разі виробничої необхідності.

Відповідно до п.6.6 договору місячна ставка (посадовий оклад) працівника складає 35000 грн. Оплата здійснюється пропорційно відпрацьованому часу.

Наказами ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» №271217-1-ОР від 27.12.2017 «Про режим роботи на 2019 рік» та №281218-1-ОР від 28.12.2018 «Про режим роботи на 2020 рік» на підприємстві встановлено норму робочого часу при 40-годинному робочому тижні - 1993 години. У понеділок вівторок, середу та четвер початок робочого дня о 09 год. 00 хв., закінчення - о 18 год. 00 хв., у п`ятницю початок робочого дня о 09 год. 00 хв., закінчення - о 16 год. 45 хв. (а.с.110, т. 1).

З наявних в матеріалах справи актів ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» (а.с.112-250, т.1; а.с.1-40, 46-92, 95-112, 114-115, 117, 120-131, 133, 136, 139, 145-146, т. 2) судом встановлено, що позивач систематично була відсутня на робочому місці або перебувала на роботі лише певний час всупереч трудовому розпорядку.

Згідно з довідкою ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» №СТС00000007 від 23.04.2019 року, з квітня 2018 по березень 2019 позивачу була виплачена заробітна плата на загальну суму 81 184 грн. 24 коп.

З приводу спірних трудових відносин відповідачем було надіслано звернення від 27 червня 2018 року до Міністерства соціальної політики України (Департамент заробітної плати та умов праці), в якому зазначено, що після народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), закінчення відпустки по вагітності та пологах, виявивши бажання працювати, працівниця не написала заяву на відпустку по догляду за дитиною та у квітні 2018 року приступила до роботи на умовах повного робочого дня.

Однак, починаючи з травня 2018 року вона постійно порушує трудову дисципліну: на роботу не з`являється або з`являється на декілька годин, свої прямі обов`язки не виконує, на розпорядження керівництва не реагує, як і не бажає отримати від нього ані усних, ані письмових завдань, всупереч трудовому договору та посадовій інструкції. У зв`язку з цим товариством складаються акти про прогули. При цьому працівниця не заперечує факту своєї відсутності на роботі, проте вказує, що зазначені акти є «недійсними» без пояснення причин.

Враховуючи заборону на звільнення жінок, що мають дітей віком до трьох років, передбачену ч. 3 ст. 184 КЗпП України, товариство вказувало, що не має права звільнити вказану працівницю за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

У зв`язку з викладеним, ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» просило надати роз`яснення можливого порядку нарахування позивачу заробітної плати у випадках її невиходу на роботу без поважних причин ( прогулу), враховуючи тарифну оплату праці вказаної працівниці ( а.с. 107, т. 1).

На зазначене звернення Департамент заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України своїм листом від 26.07.2018 №1322/о/101-18/28 роз`яснив (а.с. 106, т.1), що у випадку роботи на умовах неповного робочого часу, це не тягне за собою будь - яких обмежень обсягу трудових прав. Оплата праці у такому випадку здійснюється пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

З розрахункових листків ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» (а.с.94-101, т.1), а також з інформативної довідки щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачу (а.с.102, т. 1), зміст якої також підтверджується актами про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, наказами про визнання днів відсутності ОСОБА_1 на роботі прогулами, судом встановлено, що позивачу виплачена заробітна плата з урахуванням безпосередньо відпрацьованого нею часу.

Так, відповідно до наявних у матеріалах справи наданих відповідачем доказів:

У квітні 2018 року при нормі робочих годин за місяць - 159, позивачем відпрацьовано 110,75 год., була відсутня з поважних причин ( відпустка) - 48,25 год.,

У травні 2018 року при нормі робочих годин - 159, відпрацьовано - 55,50, відсутність з поважних причин (відпустка) - 15,25, відсутність з поважних причин (лікарняний) - 64,75, прогули - 23,50 год.

У червні 2018 року при нормі робочих годин - 159, відпрацьовано - 28,25, відсутність з поважних причин (лікарняний) - 7,25, прогули - 123,50 год.

У липні 2018 року при нормі робочих годин - 176, відпрацьовано - 35,25, прогули - 140,75 год.

У серпні 2018 року при нормі робочих годин - 175, відпрацьовано - 13,75, відсутність з поважних причин (відпустка) - 80, прогули - 81,25.

У вересні 2018 року при нормі робочих годин - 160, відпрацьовано - 18,50, прогули - 141,50 год.

У жовтні 2018 року при нормі робочих годин - 176, позивачем відпрацьовано - 3,25 год., прогули - 172,75 год.

У листопаді 2018 року при нормі робочих годин - 176, відпрацьовано - 4,75, прогули - 171,25 год.

У грудні 2018 року при нормі робочих годин - 158, відпрацьовано - 3,25, прогули - 154,75 грн.

У січні 2019 року при нормі робочих годин - 168, відпрацьовано - 1,50 год., відсутність з поважних причин (відпустка) - 71,50, прогули - 95 год.

У лютому 2019 року при нормі робочих годин - 160, відпрацьовано - 3 год., прогули - 157 год.

У березні 2019 року при нормі робочих годин - 159, відпрацьовано - 4,75 год., прогули - 154,25 год.

У квітні 2019 року при нормі робочих годин - 167, відпрацьовано позивачем - 5 год., прогули - 162 год.

У травні 2019 року при нормі робочих годин - 167, відпрацьовано - 2,25, відсутність з поважних причин (відпустка) - 30,75, прогули - 134 год.

У червні 2019 року при нормі робочих годин - 143, відпрацьовано - 3,75 год., прогули - 139,25 год.

У липні 2019 року при нормі робочих годин - 184, відпрацьовано - 2,75 год., відсутність з поважних причин (відпустка) - 64,50, прогули - 116,75 год.

З матеріалів справи вбачається, що фіксація відповідачем кількості відпрацьованих годин або неявки на роботу здійснювалась щоденно у актах про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. Так, з матеріалів справи вбачається, що у травні 2019 року відповідачем було складено 5 таких актів. Наказом відповідача від 07 червня 2018 року № 070618-2-к позивачу було оголошено догану за порушення трудової дисципліни ( за відсутність на робочому місці 16, 17, 18 травня 2018 року) (а.с. 132, т. 2).

У червні 2018 року відповідачем було складено 17 актів про відсутність позивача на робочому місці, у липні 2018 року - 18, у серпні 2018 року - 11, у вересні 2018 року - 20 актів, у жовтні 2018 року - 22, у листопаді 2018 року - 22, у грудні 2018 року - 20 актів, у січні 2019 року - 12 актів, у лютому 2019 року - 20, у березні 2019 року - 20, у квітні 2019 року - 21 акт, у травні 2019 року - 17, у червні 2019 року - 18, у липні 2019 року - 15 актів (а.с. 112-250, т. 1, а.с. 1-147, т. 2).

Двічі на місяць фіксація відпрацьованого позивачем робочого часу здійснювалась у табелі обліку використання робочого часу. А також двічі на місяць - у службових записках комісії з розслідування фактів відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, у поясненнях директора департаменту з продажів ОСОБА_4 .

Так, наприклад, відповідно до актів про відсутність ОСОБА_5 на робочому місці від 03, 04, 05, 06, 07, 10, 11, 12, 13, 14 вересня 2018 року, у період з 03 вересня по 14 вересня 2018 року ОСОБА_1 була присутні в офісі, на робочому місці у наступні години:

03 вересня 2018 року - з 12.15 по 15.15 ( 3 год.),

05 вересня 2018 року - з 13-00 по 16-00 ( 3 год.),

07 вересня 2018 року - з 13.30 по 16.45 ( 3 год. 15 хв.),

10 вересня 2018 року - з 12.30 по 13.45 ( 1 год. 15 хв.),

12 вересня 2018 року - з 13-10 по 13-20 ( 10 хв.),

14 вересня 2018 року - з 12.55 по 15.25 ( 2 год. 30 хв.).

В робочі дні 04, 06, 11, 13 вересня 2018 року ОСОБА_1 була відсутня.

Відповідно до службової записки комісії у складі керівника з безпеки Криворучка В.В., керівника ФГ по роботі з персоналом Розуменко Г.В., головного юрисконсульта Медведєвої І.К. від 18.09.2018 року, виправдувальних документів, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі, ОСОБА_1 не надано. ( а.с. 3, т.3).

Відповідно до пояснення директора департаменту з продажів ОСОБА_6 від 17.09.2018 року, вона не давала розпоряджень або вказівок про роботу поза територією підприємства. Про причини своєї відсутності ОСОБА_1 її не повідомляла. ( а.с. 4, т. 3).

Наказом №180918-1-к від 18.09.2018 року «Про визнання днів відсутності ОСОБА_1 - прогулами», дні відсутності на роботі ОСОБА_1 у період з 03 вересня по 14 вересня 2018 року визнані прогулами ( а.с. 250, т. 2).

Також, наприклад, відповідно до актів про відсутність ОСОБА_5 на робочому місці від 01, 04, 05, 06, 07, 08, 11, 12, 13, 14, 15 лютого 2019 року, у період з 01 по 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 була присутні в офісі, на робочому місці у наступні години:

04 лютого 2019 року - з 12.05 по 12.10 (5 хв.)

05 лютого 2019 року - з 13.00 по 13.05 (5 хв.)

08 лютого 2019 року - з 13.15 по 13.25 (10 хв.)

12 лютого 2019 року - з 13.30 по 13.35 (5 хв.)

13 лютого 2019 року - з 12.30 по 12.35 (5 хв.)

14 лютого 2019 року - з 13.30 по 13.40 (10 хв.)

В робочі дні 01, 06, 07,11, 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 була відсутня.

Відповідно до службової записки комісії у складі керівника з безпеки Криворучка В.В., керівника ФГ по роботі з персоналом Розуменко Г.В., головного юрисконсульта Медведєвої І.К. від 18 лютого 2019 року, виправдувальних документів, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі, ОСОБА_1 не надано. ( а.с. 63, т.3).

Наказом №180219-1-к від 18.02.2019 року «Про визнання днів відсутності ОСОБА_1 - прогулами», дні відсутності на роботі ОСОБА_1 у період з 01 лютого по 15 лютого 2019 року визнані прогулами ( а.с. 61, т. 3).

Таким чином , як вбачається з наданих доказів, відповідачем у встановленому законом порядку було зафіксовано відсутність працівника на робочому місці, про що видано відповідні накази та накази про оплату праці пропорційно відпрацьованому часу, що узгоджується з п.6.6. укладеного між сторонами трудового договору.

Накази про визнання днів відсутності ОСОБА_1 на роботі прогулами та накази про виплату заробітної плати ( авансу) ОСОБА_1 пропорційно відпрацьованому часу, згідно з табелем обліку використання робочого часу, видані відповідачем: 15 червня 2018 року, 02 липня 2018 року, 13 липня 2018 року, 31 липня 2018 року, 17 серпня 2018 року, 31 серпня 2018 року, 18 вересня 2018 року ( а.с. 219-250, т. 2); 28 вересня 2018 року, 22 жовтня 2018 року, 31 жовтня 2018 року, 19 листопада 2018 року, 30 листопада 2018 року, 18 грудня 2018 року, 29 грудня 2018 року, 17 січня 2019 року, 31 січня 2019 року, 18 лютого 2019 року, 28 лютого 2019 року, 18 березня 2019 року, 29 березня 2019 року, 16 квітня 2019 року, 30 квітня 2019 року, 16 травня 2019 року, 31 травня 2019 року, 18 червня 2019 року, 01 липня 2019 року, 17 липня 2019 року, 31 липня 2019 року ( а.с.1-105, т. 3).

Разом з тим, матеріали справи не містять даних про те, що позивач у встановленому законом порядку оскаржувала накази «Про визнання днів відсутності на роботі ОСОБА_1 - прогулами», та жодних доказів, які б спростовували зміст виданих відповідачем наказів, вона не надала.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями) зазначено, що прогул - це відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно впродовж робочого дня без поважних причин.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що заробітна плата позивачу нараховувалася та виплачувалася в межах п.6.6. укладеного між сторонами трудового договору - пропорційно відпрацьованому часу, оскільки позивачем не доведено, що у зазначений нею період часу ( з квітня 2018 року по липень 2019 року) вона відпрацювала більшу кількість годин, ніж зазначено відповідачем в актах про відсутність на робочому місці, табелях обліку робочого часу, наказах про визнання днів відсутності на робочому місці - прогулами, та має право на отримання заробітної плати у розмірі більшому, ніж їй виплачено.

Судом першої інстанції правильно не прийняті до уваги твердження позивача щодо її перебування в робочий час на зустрічах з клієнтами та неодноразову участь у конференціях для операторів зв`язку та інтренет провайдерів, оскільки такі пояснення не підтверджені жодними доказами, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 повноважень представляти інтереси товариства перед третіми особами, про результати таких зустрічей чи підтверджували реєстрацію про її участь у конференції.

Зазначені пояснення позивача спростовуються матеріалами справи. Так, відповідно до службових та пояснювальних записок директора департаменту продажів ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» ОСОБА_6, жодних розпоряджень, доручень чи повноважень, письмових чи усних, пов`язаних з виконанням своїх посадових обов`язків поза робочим місцем вона ОСОБА_1 не надавала.

Відповідно до п.8.12 Правил внутрішнього трудового розпорядку, відсутність працівника на робочому місці протягом робочого часу допускається тільки за попередньої згоди безпосереднього (або вищого) керівника й при дотриманні умов належного оформлення відсутності працівника.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що роботодавець належним чином не довів, що працівник не виконував або неналежно виконував покладені на нього обов`язки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вбачається з вищевказаних матеріалів справи, відповідачем здійснювалась щоденна фіксація відпрацьованого робочого часу чи прогулів позивача, про що складались відповідні акти. В подальшому на підставі зазначених актів, пояснювальних записок директора департаменту продажів ОСОБА_6 та службових записок комісії з розслідування фактів систематичної відсутності на робочому місці менеджера з продажу ОСОБА_1 директором ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» Агарковою Н.В. були видані накази про визнання днів відсутності ОСОБА_1 прогулами та про виплату заробітної плати пропорційно відпрацьованому часу.

Будь-яких доказів на спростування викладених обставин позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що надані відповідачем докази є недостовірними, оскільки акти та службові записки складені працівниками відповідача, з якими у позивача існує конфлікт і вони здійснюють на неї психологічний тиск, тому вони є зацікавленими особами, - колегія суддів відхиляє, оскільки ведення документації з обліку та звітності, ведення кадрової документації підприємства, зокрема, фіксація таких фактів як вихід чи невихідпрацівника на роботу, відповідно до вимог КЗпП України, наказу Державного комітету статистики України № 489 від 05 грудня 2008 року «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» здійснюється за участю працівника кадрової служби, та не може бути виконано сторонніми особами, які не перебувають у трудових відносинах з відповідачем.

Зазначені доводи позивача висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки позивачем не доведено, що в актах про неявку позивача на роботу зафіксовані недостовірні відомості.

Крім того, як вбачається з виписки з банківського рахунку позивача, що була додана нею до позовної заяви, в окремі робочі дні ОСОБА_1 перебувала за межами міста Києва (зокрема, 21.12.2018 року, 13.02.2019 року), здійснюючи операції зі свого банківського рахунку у торгівельних точках, що розташовані в інших містах України та за її межами.

Також про достовірність доказів, наданих до суду відповідачем, свідчить і та обставина, що у відповіді директора ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» від 04 грудня 2018 року на запит Головного управління держпраці у Київській області від 16 листопада 2018 року ( а.с. 106, т. 1) відображені ті ж самі дані про кількість відпрацьованих годин та годин відсутності на робочому місці ОСОБА_1 за період з березня по жовтень 2018 року, що відображені і в документах, наданих до суду 11 жовтня 2019 року при поданні відповідачем відзиву на позовну заяву: розрахункових листках, інформаційній довідці про нарахування і виплату заробітної плати, актах про відсутність на робочому місці, наказах про визнання днів відсутності ОСОБА_1 прогулами та пов`язаній з ними кадровій документації.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд не дослідив оригіналів актів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано до матеріалів справи належним чином засвідчені копії таких актів.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Порядок засвідчення копій документів, визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55).

Відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису. Підпис відповідальної особи засвідчують на документі відбитком печатки організації. Відбиток печатки ставлять так, щоб він охоплював останні кілька літер назви посади особи, яка підписала документ. Зазначеним вище способом повинна засвідчуватись кожна сторінка документа.

Як вбачається з матеріалів справи, відмітка про засвідчення копій наданих відповідачем документів розміщена на останньому аркуші прошитих та пронумерованих документів, а не на кожній сторінці, при цьому всі сторінки доданих документів прошиті, пронумеровані, на останній сторінці зазначена кількість аркушів, проставлено посвідчувальний напис, підпис уповноваженої особи та печатка ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна».

За змістом висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 761/5894/17, прошиті та пронумеровані копії документів можна посвідчувати і шляхом завіряння останнього аркуша.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Однак матеріали справи не містять клопотання позивача чи його представника про витребування оригіналів поданих відповідачем документів, а тому посилання позивача на недослідження судом оригіналів актів не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд не витребував з власної ініціативи інших документів підприємства, за допомогою яких фіксується робочий час працівників, зокрема, табелю обліку робочого часу за спірний період, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки копії табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 за спірний період знаходяться в матеріалах справи ( а.с. 201-243, т. 2, а.с. 2 - 105, т. 3).

Щодо збирання судом будь-яких інших доказів, то такі доводи позивача суперечать вимогам ч. 7 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення строків подання доказів та приєднання до матеріалів справи службових та пояснювальних записок директора департаменту з продажів ОСОБА_6 після того, як сторони надали свої пояснення, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з переліку додатків до відзиву відповідача на позовну заяву, що надійшов до суду 11 жовтня 2019 року, у переліку зазначено : копії наказів про визнання днів відсутності ОСОБА_1 прогулами та іншої кадрової документації у зв`язку з цим на 143 аркушах. Як вбачається з пакету документів, прошитого та пронумерованого на 143 аркушах, до нього входять: пояснення ОСОБА_6 , службові записки комісії, табелі обліку використання робочого часу, накази про визнання днів відсутності ОСОБА_1 - прогулами, накази про виплату авансу ОСОБА_1 , накази про виплату заробітної плати ОСОБА_1 ( а.с. 215- 250, т. 1, а.с. 1-105, т. 3).

Зазначені докази підтверджують обставини, на які посилався відповідач і які не спростовані позивачем.

Інші доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору, при вирішенні якого судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює та вирішено спір на підставі наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом першої інстанції була дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих сторонами доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.