№ 610/1642/19
№ 2/610/95/2020
Балаклійський районний суд Харківської області -
головуючий: Стригуненко В.М.
позивача: представника за довіреністю ОСОБА_1 .І.,
відповідача: представника за довіреністю Литовченко С.І.,
секретаря: Паточка А.М.,
розглянувши у місті Балаклія Харківської області у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
04.06.2019 року до суду надійшов позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому останній просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, укладеним 02.04.2009 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (на той час ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 , яка станом на 30.04.2019 року становить 127386,54 гривень, а також судові витрати.
Позов обґрунтований тим, що на підставі укладеного 02.04.2009 року договору (заяви) б/н відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, в порядку та на умовах, встановлених заявою, умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, тарифами банку (договір), із встановленими ним же порядком та строками погашенням кредиту.
Проте, відповідач порушила умови договору, тому позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором.
26.07.2019р. вказаний позов було задоволено за заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області, яке за ухвалою від 03.12.2019р. було скасовано та призначено справу до розгляду.
Відповідач надала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у позові. Зазначила, що позивачем не доведено та не обґрунтовано позовні вимоги щодо нарахованих процентів за користування кредитом в розмірі 124723,67грн., які є явно завищеними. За змістом наданих позивачем Умов та правил надання банківських послуг та відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України проценти нараховуються на тіло кредиту (на суму позики, якою користується позичальник), іншого правового механізму немає. Визначена сторонами при укладенні договору процентна ставка є фіксованою та не може змінюватися (збільшуватись) протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки без дотримання вимог ст. 1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною. Крім того, позивач не повідомляв її про збільшення процентної ставки. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає укладеному договору, оскільки у ньому зазначено безпідставні зміни процентної ставки за кредитом, необґрунтований жодними належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з відповідача безпідставні борги. Посилалась на те, що позивач не ознайомив її з тим, що підписана нею анкета-заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком кредитний договір. Тому підписана нею заява не може бути складовою частиною договору. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позовну заяву датовано 04.06.2019р., а останній платіж здійснено 05.05.2015р. (а.с. 122-127).
Позивач надав відповідь на відзив, в якій свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. На обґрунтування своїх заперечень проти відзиву пояснив, що при укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, тобто відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєдналась до Умов та Правилами надання банківських послуг, які разом з Тарифами є договором про надання банківських послуг. Відповідач користувалась кредитними коштами, а отже їй були добре відомі і зрозумілі умови договору. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі, оскільки відповідачем розрахунок заборгованості не спростований. Під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту у розмірі 30% на рік. Зміни процентної ставки були проведені відповідно до наказів та узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг. Згідно п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування карткового рахунку, про що інформує клієнта шляхом надання виписки по картковому рахунку. Пунктом 6.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що отримання виписок про стан картрахунку і проведені операції по картрахунку є обов`язком клієнта. Неотримання виписки або несвоєчасне її отримання не звільняє держателя від виконання своїх зобов`язань за договором (п. 8.1 Умов та правил). Відповідач перед підписанням кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та у разі незгоди із запропонованими умовами відмовитися від укладення договору. Відповідач надала згоду на укладення договору, про що свідчить її підпис. Зазначив про неможливість надання підтвердження відправлення повідомлень відповідачу про зміну розміру відсоткової ставки, оскільки такі відомості зберігаються в архіві не більше трьох років. Щодо зміни банком кредитного ліміту, то згідно Умов та правил надання банківських послуг підписання договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Зауважив, що строк дії останньої з наданих кредитних карт до останнього дня місяця 11.2016р., а з позовом позивач звернувся 31.05.2019р. до спливу строку позовної давності. Тому підстав для її застосування немає (а.с. 146-150).
Відповідач надала заперечення на відповідь на відзив, мотивовані тим, що розмір процентів за користування кредитними коштами та інші штрафні санкції встановлені тільки Тарифами та Умовами, які їй жодним чином не були відомі, оскільки вона їх не підписувала, а підписувала лише заяву позичальника від 02.04.2009р., яка не містить базової процентної ставки за кредитним лімітом на момент підписання договору. Тому, не доведено, що на момент підписання нею анкети-заяви діяли саме вказані позивачем та додані до позовної заяви Умови та Тарифи АТ КБ «ПриватБанк». Отже відсутні правові підстави для стягнення з неї відсотків за користування кредитом. При цьому підтвердила, що фактично отримані нею кошти добровільно повернуті не були, тому позивач в праві вимагати повернення від неї фактично отриманої суми кредитних коштів, а саме тіла кредиту в сумі 2700грн., на сплату якої вона погоджується. Також, оскільки строк дії картки, яка їй видавалась, встановлений до листопада 2016р., то вона погоджується, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності (а.с. 180-186).
Позивач надав пояснення, в яких просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилався на те, що до позовної заяви додано підписану відповідачем анкету-заяву та Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які містять інформацію про встановлену поточну процентну ставку у розмірі 30% на рік, вказано розмір комісій та штрафів, зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, з якими вона ознайомилась і згодна, становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Зауважив, що тарифи зазначені в Пам'ятці клієнта, яка існує в єдиному примірнику та яку отримала відповідач разом з кредитною карткою у спеціальному конверті. Тобто сторонами при укладенні договору було обговорено усі істотні умови. Підпису клієнта у примірнику Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів бути не може, оскільки сторони уклали договір у формі договору приєднання, особливістю якого є викладення умов в стандартних формулярах. Вважає, що наданий ним наказ від 23.08.2006р. підтверджує надання до позовної заяви саме тієї редакції Умов та правил надання банківських послуг, що була чинна на момент підписання заяви позичальника, та відповідача було ознайомлено саме із зазначеними Умовами (а.с. 196-203).
В суді представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив та поясненнях, просив позов задовольнити в повному обсязі.
В суді представник відповідача позов визнав в частині стягнення суми тіла кредиту, проти задоволення позову в іншій його частині заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини.
Матеріали справи свідчать, що 02.04.2009 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (на той час ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого після проведення 17.07.2009р. державної реєстрації змін є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», згідно з рішенням від 21.05.2018 року № 519 було змінено тип та найменування банку на АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладений договір б/н шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із «Пам'яткою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку» складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.
За умовами укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем кредитного договору від 02.04.2009 року Банком надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Сторони досягли домовленості, про те, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.
Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти у вищезазначеному розмірі. Проте, відповідач покладені на неї зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 30.04.2019 року становить 142081,09 гривень, що складається із: заборгованості за кредитом 2662,87 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом 134423,27 гривень, заборгованості за пенею та комісією 4994, 95 гривні.
При цьому позивач просить стягнути заборгованість в сумі 127386,54 гривень, що складається із: заборгованості за кредитом 2662,87 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом з 02.04.2009р. по 29.03.2019р. 124723,67 гривень.
Викладене підтверджується розрахунком, підтвердженим наданим первинним документом про рух коштів по картковому рахунку (випискою) (а.с. 5-7, 156-162).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом встановлено, що заява про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходила, відповідач користувалася кредитними коштами, здійснювала погашення заборгованості, останній раз це відбулося 03.08.2016р., що підтверджується розрахунком заборгованості та випискоюпо картковому рахунку.
Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 шляхом підписання анкети-заяви було укладено в письмовій формі кредитний договір.
При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачем факту підписання вказаної вище заяви.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов'язання виконати боржником обов'язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Оскільки відповідач фактично отримала кредит, що останньою не оспорювалося, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2662,87грн. підлягає задоволенню, проти чого також не заперечувала відповідач, а також її представник в судовому засіданні.
Звертаючись до суду, позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Матеріали справи свідчать про те, що у заяві позичальника (анкеті-заяві ОСОБА_2 ) від 02.04.2009р., яка була підписана відповідачем, базова процентна ставка за кредитом зазначена у розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом, посилався ще й на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка також містить підпис відповідача.
Указаною довідкою, з умовами якої вочевидь погодилась відповідач підписавши її, також передбачена базова процентна ставка в місяць 2,5%, що дорівнює 30,00% річних, яка нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів в році.
Тобто сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.
Оскільки у вказаних вище документах, підписаних відповідачем, що останньою не заперечувалось та не спростовано, визначений розмір процентної ставки за користування кредитом, суд приходить до висновку, що сторони погодили умови договору кредиту в частині розміру процентів за користування кредитом у разі порушення зобов`язань за договором.
Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Тому суд вважає наявні підстави для стягнення процентів за користування кредитом.
Разом з тим, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Згідно довідки, виданої 27.11.2019р. АТ КБ «ПриватБанк», клієнт ОСОБА_2 згідно кредитного договору б/н від 02.04.2009р. отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , остання з них мала термін дії до останнього дня 11.2016 року (а.с. 75, 107).
Відтак, у межах строку кредитування до кінця листопада 2016 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця. Починаючи з 01.12.2016 року, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 02.04.2009 року станом на 30 квітня 2019р. відсотки за користування кредитом нараховувалися з грудня 2016 року по 30 квітня 2019 року, тобто і після закінчення строку дії кредитного договору, а саме після 30 листопада2016 року, що суперечить вимогам чинного законодавства.
З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку дії картки.
Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц.
Таким чином, з урахуванням висновку про правильне застосування норм права, викладеному у п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, а також відсутності належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт продовження строку дії укладеного між сторонами кредитного договору, суд визнає, що погоджений сторонами строк кредитування обмежується строком дії картки. Отже, відсотки за користування кредитом можуть бути нараховані лише за період з дати укладання договору до строку дії картки, а саме по листопад 2016 року. Нарахування позивачем відсотків після закінчення, вказаного строку дії договору суперечить вимогам абз. 2 ч. 1 ст. 1048 України.
Згідно правової позиції висловленої Великою Палатою Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 можливе стягнення лише тих сум, які обумовлювалися договором.
Суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що такими умовами є лише ті, які доведені до відома позичальника шляхом його особистого ознайомлення, яке підтверджено підписом особи.
Інші документи, які регламентують виниклі між сторонами правовідносини, у тому числі, Тарифи Банку, Умови та Правила надання кредитних послуг, які не підписані позичальником, не доводять його обізнаності про викладену в цих документах інформацію.
У заяві-анкеті зазначено, що відповідач ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а також надала згоду про те, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Із заяви-анкети та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 02 квітня 2009 року, підписаних відповідачем, вбачається, що сторони лише погодили базову процентну ставку за кредитом у розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості, тобто 30% річних з розрахунку 360 днів у році, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафи при порушенні строку платежів.
Однак, наданий позивачем розрахунок свідчить, що проценти протягом вказаного періоду часу нараховувалися за відсотковими ставками 30%, 34,80% та 43,20%, тобто відсоткова ставка змінювалась.
Так, станом на момент укладення договору відсоткова ставка складала 30%; з 01.09.2014 року - 34,80%; з 01.04.2015 року - 43,20%.
Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Позивач не заперечує, що протягом періоду користування кредитними коштами Банком декілька разів змінювалась процентна ставка, але вказує на те, що такі зміни були проведені відповідно до наказів та узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг.
Однак, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах даної справи, не визнається відповідачем та не містить її підпису, а відповідальність сторін, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, зокрема право банку проводити зміни тарифів, встановлено саме Умовами та Правилами надання банківських послуг, які відповідачу не були відомі, оскільки вона їх не підписувала. Відповідач підписала лише заяву позичальника та довідку про умови кредитування від 02.04.2009р., які вказаних відомостей не містять.
Водночас, суд зазначає, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За таких обставин суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (02.04.2009р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04.06.2019р.), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
З наданого позивачем наказу Банку від 23.08.2006р., який, як вказує позивач, затвердив редакцію Умов та Правила надання банківських послуг, доданих до позовної заяви, цього не вбачається, тому він не може слугувати доказом того, що саме додані до позовної заяви Умов та Правила були чинні на момент підписання заяви позичальником.
Тим більш, в судовому засіданні представник позивача також не зміг пояснити, яким чином наданий наказ Банку від 23.08.2006р. підтверджує вищевказані обставини.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про зміну процентної ставки, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Тому, наданий позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг «ПРИВАТБАНКУ», який не містить підпису відповідача, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника.
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість банку проводити зміни тарифів, зокрема зміну процентної ставки, порядок такої зміни.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач посилається на те, що відповідач у підписаній анкеті-заяві зазначила, що вона ознайомилась і погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Умовами ознайомилась відповідач і з ними погодилась, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо можливості банку проводити зміни тарифів, зокрема зміну процентної ставки, порядок такої зміни.
З наведених підстав, суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно погодилась з правом банку змінювати процентну ставку у визначеному ним порядку.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 1056-1 ЦК України процента ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладання договору. Фіксована процентна ставка є незміною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування зміненої процентної ставки кредитором самостійно, з визначенням у кредитному договорі періодичності, має право збільшувати та зобов`язаний зменшити процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку зміненої процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитним договором на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
Тобто, навіть якщо б сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватися виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди), дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора, тощо.
З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом України 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1374цс17.
Банк стверджує про те, що відповідача було ознайомлено зі змінами розміру процентної ставки, при цьому зазначив про неможливість надання підтвердження відправлення повідомлень відповідачу про такі зміни, оскільки такі відомості зберігаються в архіві не більше трьох років.
Таким чином, доказів повідомлення боржника ОСОБА_2 про збільшення процентної ставки з 30,00% до 43,20% річних позивачем не надано, так само як і її згоди на таке збільшення скріпленої її підписом. Тим більш, відповідач заперечує, що була повідомлена про такі зміни.
Приписами ч. 1 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази про те, що підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами у розмірах 34,80% та 43,20%було проведено на законних підставах та доведено до відома позичальника, то відсутні правові підстави щодо проведення стягнення за вказаними ставками.
Отже, суд приходить до висновку, що за період з 02.04.2009р. по 30.11.2016р. діяла погоджена між сторонами процентна ставка 30% річних.
З урахуванням викладеного, судом було проведено такий розрахунок відсотків.
Станом на 29.08.2014 року заборгованість за тілом кредиту становила 2662,87грн. та заборгованість за процентами - 145,72грн. За період з 30.08.2014 року по 30.11.2016 року минуло 823 дні.
Розмір нарахованих процентів за період з 30.08.2014 року по 30.11.2016 року складає (2662,87 х 30%) х 823 / 360 = 1826,29грн.
Таким чином, загальний розмір заборгованості за процентами за період з 02.04.2009 року по 30.11.2016 року, що підлягають стягненню, складає: 145,72+1826,29 = 1972,01грн.
Виходячи з цього, відповідач повинна сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 1972,01грн.
У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 про застосування до позовних вимог позовної давності, від якої у своїх крайніх запереченнях відмовилась, погодившись з тим, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, оскільки строк дії останньої кредитної картки, яка їй видавалась, був до листопада 2016р., а позивач звернувся до суду 31.05.2019р. (а.с. 180-186).
Разом з тим суд вважає за потрібне додатково зазначити, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Верховний Суд України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 дійшов висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, з огляду на який картка діє в межах визначеного нею строку. У такому разі, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.
Матеріали справи свідчать про те, що підписана ОСОБА_2 заява-анкета не визначає строку кредитування. У такому разі цей строк обраховується строком дії кредитної картки.
Тобто, юридично значимою обставиною для застосування до позовних вимог позовної давності є визначення строку дії кредитної картки, якою, як встановлено судом, користувалася відповідач, оскільки перебіг позовної давності починається зі спливом останнього дня дії картки.
Строк дії останньої кредитної картки, яка видавалася ОСОБА_2 , встановлений до листопада 2016 року, а позов подано до суду 04.06.2019р., тобто в межах строку позовної давності.
З урахуванням викладеного, строк позовної давності до вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитним договором не застосовується.
Таким чином, суд приходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача:
oзаборгованості за кредитом в сумі 2662,87 гривні, що виникла станом на 30.04.2019р.,
oзаборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1972,01 гривня, що виникла за період з 02.04.2009 року по 30.11.2016 року.
Отже, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 4634,88 гривні.
Внаслідок часткового задоволення позову витрати зі сплати судового збору відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково та позовні вимоги банку задоволено на 3,64%, судовий збір за подачу позову в розмірі 69,92грн. (3,64% від 1921грн.) підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк».
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,
1.Позов задовольнити частково.
2.Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 4634,88 гривні.
3.Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 69,92 гривень судового збору.
4.В іншій частині позову відмовити.
5.Дата складання повного судового рішення 10 квітня 2020 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Балаклійський районний суду Харківської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: 01001, м. Київ вул. Грушевського б. 1Д, .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_5 .

Головуючий В.М. Стригуненко