Справа № 953/2013/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Лях М.Ю.,

при секретарі - Хомінській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири від 6 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем Іваном Олександровичем, в частині визначення покупцем 16/100 частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 ; визнати позивача покупцем 16/100 частин зазначеної квартири згідно договору купівлі-продажу квартири від 6 вересня 2013 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Ємець Іваном Олександровичем, зареєстрованим у реєстрі № 2371.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що її сім`ї у складі: батька ОСОБА_4 , донька ОСОБА_1 , онука ОСОБА_5 , онуки ОСОБА_6 проживали у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 . 13.09.2002 року квартира була приватизована на ім`я її батька - ОСОБА_4 . Позивач та її діти не були включені до учасників приватизації, не дивлячись на те що постійно проживали в квартирі, натомість, її батько ОСОБА_4 пообіцяв їй передати у власність квартиру. Однак в подальшому батько без згоди сім`ї продав зазначену квартиру. 06.09.2013 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 , начебто на ім`я позивачки ОСОБА_1 , але договір купівлі-продажу він не показував і не передавав їй. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки ОСОБА_4 помер. Після смерті батька позивачка дізналась, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06.09.2013 року, власником 16/100 частин шестикімнатної квартири АДРЕСА_1 є її батько ОСОБА_4 08.01.2020 року позивачка звернулась до п`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого батька. Однак, їй було відмовлено, у зв`язку із наявністю заповіту, який був складений її батьком ОСОБА_4 07.08.2012 року на все належне йому майно на ім`я ОСОБА_2 . Враховуючи викладене, позивачка вважає, що батько, здійснюючи правочин, що полягав у купівлі-продажу квартири, приховав від продавця та нотаріуса той факт що квартира повинна бути відчуджена на її ім`я і фактично стороною правочину повинна була бути вона - ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.05.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Позивач надала заяву, в якій просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог заперечує та происть відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів цивільної справи, що 06.09.2013 року ОСОБА_4 передав на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №2366 квартиру у власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 .

06.09.2013 року ОСОБА_4 придбав у власність 16/100 частин шестикімнатної квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06.09.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2371.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено актовий запис № 15884.

08.01.2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори (відокремлений підрозділ) з заявою про прийняття спадщини після померлого батька, на що їй було відмовлено у зв`язку із наявністю заповіту, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 .

Зі змісту копії заповіту, підписаного ОСОБА_4 07.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М., зареєстрованого в реєстрі №2897, вбачається, що ОСОБА_4 все своє майно та майнові права, де б вони не знаходилось і з чого б вони не складались і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2 (відповідачу по справі).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно ч. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_8 , яка є донькою позивачки, пояснила, що вона разом з матір`ю ОСОБА_1 , братом ОСОБА_5 та дідом ОСОБА_4 раніше проживали за адресою АДРЕСА_3 . В 2013 році ОСОБА_4 продав вказану квартиру, та придбав квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, зі слів ОСОБА_4 , квартиру по АДРЕСА_1 він оформив на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після чого її мати ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса для оформлення спадщини, де їй стало відомо про наявність заповіту, відповідно до якого усе майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 ще в 2012 році заповів своєму плиміннику ОСОБА_2 .

В судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_5 , який є сином позивачки, зазначив, що вони проживали в квартирі за адресою пр-т Тракторобудівників у м. Харкові , яку в подальшому ОСОБА_4 продав за умови купити їм окрему квартиру. В подальшому ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 , зі слів померлого начебто оформивши її на їх мати - ОСОБА_1 .

За змістом статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Разом з тим, з матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не була стороною договору купівлі-продажу 16/100 частин шестикімнатної квартири АДРЕСА_1 від 06.09.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 237, який було укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Наведені обставини, викладені позивачем у позовній заяві та містяться у поясненнях свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5 лише свідчать про можливі варіанти вирішення житлових питань в їх родині, разом з тим вказані обставини не спростовують правомірність укладеного договору купівлі-продажу між його сторонами, повноваження, правомірність та праводієздатність яких була перевірена нотаріусом в момент посвідчення вказаного договору. Будь-яких даних про те, що договір купівлі-продажу від 06.09.2013 року був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману покупцем продавця матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас, спосіб захисту порушеного права визначає позивач, при цьому суд не вправі втручатися у обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, оскільки вбачатимуться ознаки порушення принципу диспозитивності.

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За таких обставин, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, та зважаючи на те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, відсутність в матеріалах справи письмових доказів, з приводу наявності факту обману позивача під час укладення договору купівлі-продажу від 06.09.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О., з урахуванням обраного позивачем способу захисту, не передбаченого положеннями статті 16 ЦК України, а саме визначення позивачем покупцем 16/100 частин квартири АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 19, 81, 259, 263-265суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири - відмовити.

В судовому засідання проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення, повний текст виготовлено протягом десяти днів.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 .

Суддя -