Постанова

Іменем України

15 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 490/1536/18

провадження № 61-28341св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Камінського Валерія Івановича на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Данилової О. О., Коломієць В. В., та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів:Шаманської Н. О., Данилової О. О., Коломієць В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання приватизації недійсною.

У березні 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , заборонивши здійснення будь-яких угод, пов`язаних з її відчуженням, до розгляду справи по суті, посилаючись на те, що існує реальна загроза істотно ускладнити ефективний захист та поновлення його порушених прав та інтересів.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не наведено належним чином обґрунтованих доводів та не надано доказів того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення заяви, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачі на даний час є власниками спірної квартири, а тому не обмежені у відчуженні квартири іншій особі, тоді як предметом спору є захист права позивача на проживання та приватизацію спірної квартири, тому спір між сторонами є реальним.

У квітні 2018 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Камінський В. І. звернувся до апеляційного суду з клопотанням про зустрічне забезпечення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року клопотання про застосування заходів зустрічного забезпечення повернуто заявнику без розгляду.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що питання щодо зустрічного забезпечення не входить до компетенції апеляційного суду, таке підлягає вирішенню судом, яким розглядалася заява про забезпечення позову, тобто місцевим судом.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У квітні 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Камінський В. І. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року скасувати, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2017 року залишити в силі. Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення заяви про застосування заходів зустрічного забезпечення.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги є безпідставними, позивач звертаючись до суду з аналогічними позовними вимогами та вимагаючи забезпечення позову, фактично зловживає своїм правом, чим позбавляє відповідачів їх законного права власності на майно. Ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року постановлена з порушенням норм процесуального прав та підлягає скасуванню, оскільки суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого місця проживання чи місцезнаходження на території України.

У червні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані постанову та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2018 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у квітні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо оскарження ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року

Апеляційний суд установив, що у провадженні апеляційного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання приватизації недійсною, за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2017 рокупро забезпечення позову.

Із заявою про забезпечення позову у цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції. Предметом апеляційного розгляду є ухвала місцевого суду щодо забезпечення позову, постановлена за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Камінський В. І.з заявою про зустрічне забезпечення звернувся до апеляційного суду.

Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Копія ухвали про зустрічне забезпечення направляється учасникам справи не пізніше наступного дня після її постановлення.

Встановивши, що жоден з учасників процесу не звертався в межах цієї цивільної справи до суду апеляційної інстанції із заявою про забезпечення позову, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що у спірному випадку вирішення питання щодо зустрічного забезпечення не належить до компетенції апеляційного суду та повернув таку заяву без розгляду.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 462/6253/16-ц (провадження

№ 61-37264св18).

Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення порушення апеляційним судом норм процесуального права, не спростовують висновків суду.

Щодо оскарження постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності необхідно враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вимогами позовної заяви ОСОБА_1 є визнання приватизації квартири АДРЕСА_1 недійсною.

Із матеріалів справи вбачається, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , заборонивши здійснення будь-яких угод, пов`язаних з її відчуженням, до розгляду справи по суті. Посилався на те, що за відповідачами оформлено право власності на спірну квартиру, а тому вони не обмежені у відчуженні квартири іншій особі, водночас предметом спору є захист права позивача на проживання у квартирі та права на приватизацію квартири.

Обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Встановлено, що між сторонами дійсно існує спір щодо спірного житлового приміщення.

Враховуючи реальність спору та наявність обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, апеляційний суд дійшов правильного висновку про накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом спору, дотримавшись при цьому принципу співмірності.

Наведені у скарзі доводи щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Доводи касаційної скарги також зводяться до тверджень про безпідставність по суті позовних вимог ОСОБА_1 , про завершення розгляду тотожного спору, що виходить за межі предмета оскарження у спірному випадку.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, у цій справі встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення апеляційної інстанції без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Камінського Валерія Івановича залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак