Дата документу 08.04.2020 Справа № 336/5390/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/5390/19 Головуючий у 1 інстанції Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1039/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», третя особа ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що з 01.01.2008 року він працював у структурному підрозділі «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», з 27.10.2014 року він займав посаду машиніста електровоза цеху експлуатації оборотного депо «Запоріжжя-2» вказаного структурного підрозділу.

24 липня 2019р. ОСОБА_1 звільнено з роботи наказом № 173/ос від 24.07.2019р. за п.7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані та внесено відповідний запис до трудової книжки.

З наказом про звільнення його було ознайомлено 24.07.2019р.

Вважає, що звільнення було проведено безпідставно та з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки в наказі про його звільнення зазначено, що 19.07.2019 року в мережі Інтернет з*явився відеозапис, на якому робітник локомотивної бригади цеху оборотного депо Запоріжжя ІІ ОСОБА_1 , знаходячись в кабіні локомотива, вживав під час виконання службових обов`язків алкогольний напиток «пиво» зі спеціально оформленої тари.

З`ясовуючи всі причини і умови, які сприяли вище вказаному, було виявлено наступне, що під час розгляду добових нарядів 16.07.2019 року на локомотиві ВЛ11 № 688 по Запорізькому вузлу для виконання вивізної роботи працювала локомотивна бригада у складі машиніста електровоза ОСОБА_3 та машиніста електровоза ОСОБА_1 , який виконував обов`язки помічника машиніста. Службовою перевіркою підтверджено байдуже ставлення до своєї професії машиніста електровоза ОСОБА_1 , його низькі моральні та ділові якості, в наслідок чого до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Підставою звільнення є доповідна записка ОСОБА_4 від 23.07.2019 року.

Зазначив, що докази про перебування у стані алкогольного сп*яніння під час виконання службових обов`язків відсутні, відеозапис в мережі Інтернет не може бути доказом вчинення дисциплінарного проступку.

Крім того, наказ про його звільнення підписаний не уповноваженою на це особою, без його участі, та без згоди первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України, членом якої є позивач, що в цілому вказує на порушення відповідачем порядку звільнення визначеного КЗпП України.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 173/ос від 24.07.2019р. головного інженера структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» Попченка О.М. про припинення трудового договору, яким звільнено ОСОБА_1 . Поновити його на посаді машиніста електровоза цеху експлуатації оборотного депо «Запоріжжя-2» структурного підрозділу Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18 580, 98 грн., щомісяця починаючи з 25.07.2019 року по день ухвалення рішення, та стягнути на користь позивача моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 173/ос від 24.07.2019 року головного структурного підрозділу «Мелітопольського локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про звільнення ОСОБА_1 з посади машиніста електровоза цеху експлуатації оборотного депо «Запоріжжя-2».

Поновлено ОСОБА_1 на роботі у Структурному підрозділі «Мелітопольського локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» з 24.07.2019 р.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.07.2019 р. по 24.12.2019 р. в розмірі 94 853,16 грн. (сума надана без вирахування податку та обов`язкових платежів).

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3000 грн..

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 3073,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що обставини, які слугували підставою для звільнення позивача - було оприлюднене в мережі Інтернет відеозапису на якому робітники локомотивної бригади АТ «Укрзалізниця» під час роботи сяючи в кабіні електровозу ВЛ 11 № 688 пили з пет-пляшок темного кольору стилізованих під розлив пива. На підставі розміщених фото-відео матеріалів на Інтернет сторінках видань Запорізької області виконуючий обов`язки заступника начальника структурного підрозділу «мелітопольське локомотивне депо» по ТД-3 Запоріжжя ІІ ОСОБА_4 доповів рапортом на ім`я головного інженера структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» ОСОБА_2 про подію, яка сталася на той час.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 надав пояснення на апеляційну скаргу, в яких просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час проведення службового розслідування з приводу вживання ОСОБА_1 при виконанні службових обов`язків алкогольних напоїв, не було проведено медичного огляду, яким встановлено факт перебування працівника у стані будь-якого сп`яніння, а відеозапис викладений в мережі Інтернет, без зазначення дати та часу не може вказувати, що в пластикових пляшках було пиво, і не може бути належним доказом вчинення ОСОБА_1 дій, що призвели до дисциплінарного стягнення за п. 7 ст. 40КЗпП.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 01.01.2008 року працював у структурному підрозділі «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

27 жовтня 2014 року ОСОБА_1 переведений на посаду машиніста електровоза цеху експлуатації оборотного депо «Запоріжжя-2» вказаного структурного підрозділу.

24 липня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з роботи наказом № 173/ос від 24.07.2019р. за п.7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані та внесено відповідний запис до трудової книжки.

Відповідно до копії Наказу (розпорядження) № 173/ос від 24 липня 2019 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 був звільнений на підставі п.7 ст. 40 КЗпП за появу на роботі в нетверезому стані, оскільки 19.07.2019 року в мережі Інтернет з`явився відеозапис, на якому робітник локомотивної бригади цеху оборотного депо Запоріжжя ІІ ОСОБА_1 , знаходячись в кабіні локомотива, вживав під час виконання службових обов`язків алкогольний напиток «пиво» зі спеціально оформленої тари. З`ясовуючи всі причини і умови, які сприяли вище вказаному, було виявлено наступне, що під час розгляду добових нарядів 16.07.2019 року на локомотиві ВЛ11 № 688 по Запорізькому вузлу для виконання вивізної роботи працювала локомотивна бригада у складі машиніста електровоза ОСОБА_3 та машиніста електровоза ОСОБА_1 , який виконував обов`язки помічника машиніста. Службовою перевіркою підтверджено байдуже ставлення до своєї професії машиніста електровоза ОСОБА_1 , його низькі моральні та ділові якості.

Судом першої інстанції уроблено вірний висновок про те, що посилання на докази винуватості у наказі відсутні, підставою зазначено доповідна записка ОСОБА_4 від 23.07.2019 року (а.с.10).

Відповідно до протоколу № 19/ТД, нарадою у складі в.о. заступника начальника депо Мелітопольського локомотивного депо, голови в.о. ТЧЗЕ-3 Савєльєва І.В., секретаря ТЧІЕ-3 Кальцева Я.М., встановлено, що 19.07.2019 року в мережі Інтернет з`явився відеозапис, на якому робітники локомотивної бригади цеху оборотного депо Запоріжжя ІІ, знаходячись в кабіні локомотива, вживали під час виконання службових обов`язків алкогольний напиток «пиво» зі спеціально оформленої тари - пет-пляшок. Нарадою постановлено, машиніста електровоза ОСОБА_1 направлено до основного депо Мелітополь для остаточного вирішення питання, запросити представника профспілки до якої належить ОСОБА_1 (а.с.32).

З пояснювальної записки ОСОБА_1 вбачається, що 16.07.2019 року він виконуючи обов`язки, вживав холодний напій - компот з пластикової пляшки (а.с. 33).

Згідно рапорту ОСОБА_4 , 19.07.2019 року в мережі Інтернет з`явився відеозапис, на якому робітник локомотивної бригади цеху оборотного депо Запоріжжя ІІ ОСОБА_1 , знаходячись в кабіні локомотива, вживав під час виконання службових обов`язків алкогольний напиток «пиво» зі спеціально оформленої тари (а.с.34).

23 липня 2019 року нарадою постановлено відносно машиніста ОСОБА_1 провести додаткову перевірку на предмет порушення останнім нормативних документів які регламентують роботу локомотивних бригад. В разі виявлення порушень, провести додаткове службове розслідування та притягнути останнього до дисциплінарного стягнення.

Головним інженером структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» в порядку ст.43 КЗпП України до первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України на дачу згоди на розірвання трудового договору з машиністом електровоза цеху експлуатації оборотного депо Запоріжжя 2 структурного підрозділу Мелітопольське локомотивне депо» ОСОБА_1 по п. 7 ст. 40 КЗпП 24.07.2019 року подано подання (а.с.36).

За приписами ст.. 43 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника.

Згідно Витягу з протоколу № 7 Вільна профспілка залізничників України, за результатами розгляду подання Головного інженера структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» було постановлено, що вказане подання не має повного, змістовного, об`єктивного і належного обґрунтування, а тому не надала згоду на розірвання трудового договору з машиністом електровозу цеху експлуатації оборотного депо Запоріжжя 2 структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» Кардаш О.О. на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України (а.с. 39).

Проте, відповідачем прийнято наказ про звільнення ОСОБА_1 відповідно до ч. 7 ст.. 43 КЗпП України.

Положеннями статті 40 КЗпП визначено підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, до яких, в тому числі, відноситься появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що підставами для звільнення ОСОБА_1 з роботи є оприлюднення відеозапису в мережі Інтернет, на підставі якого було подано рапорт заступника начальника СП «Мелітопольське локомотивне депо» по ТД-3 Запоріжжя ІІ ОСОБА_7

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що вказані обставини були досліджені судом першої інстанції, внаслідок чого суд встановив, що «під час проведення службового розслідування з приводу вживання ОСОБА_1 при виконанні службових обов`язків алкогольних напоїв, не було проведено медичного огляду, яким встановлено факт перебування працівника у стані будь-якого сп`яніння, а відеозапис, викладений в мережі Інтернет, без зазначення дати та часу не може вказувати, що в пластикових пляшках було пиво, і жодним чином не може бути належним доказом вчинення ОСОБА_1 дій, що призвели до дисциплінарного стягнення за п. 7 ст. 40КЗпП».

Таким чином, вказані доводи не доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відеозапис в мережі Інтернет, на який посилається скаржник, не може бути доказом вчинення дисциплінарного проступку позивачем. Походження такого запису невідоме.

Твердження скаржника про перебування ОСОБА_1 в нетверезому стані на підставі такого відеозапису має характер припущення.

Рапорт ОСОБА_4 , на який посилається скаржник, також не є доказом неналежної поведінки позивача, оскільки вказаний рапорт містить посилання на той же відеозапис в мережі Інтернет та не містить об`єктивних даних щодо вчинення позивачем дисциплінарного проступку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача про визнання та скасування наказу про припинення трудового договору, яким звільнено позивача є обґрунтованими, що є підставою для поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України.

Посилання скаржника на те, що в даному випадку відсутність згоди профспілкового органу на звільнення ОСОБА_1 не є перешкодою для звільнення останнього, є помилковим, оскільки ст. 43 КЗпП України, і роз`яснення Пленуму Верховного Суду містять категоричну вимогу та висновок про обов`язковість згоди профспілкового органу при звільненні працівника за п. 7 ст. 40 КЗпП України.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на правовий висновок, викладений у постанові ВСУ від 22.10.2014р. у справі № 6-163цс14. Однак, вказаний правовий висновок, навпаки, підтверджує правильність рішення суду першої інстанції.

В постанові від 22.10.2014р. ВСУ зазначено: «Як установлено судами, рішенням профспілкового комітету від 2 грудня 2013 року відмовлено в наданні згоди на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності з мотивів недоведеності факту вчинення ним прогулу та відсутності об`єктивних підстав для такої відповідальності.

За таких обставин за наявності зазначеного рішення профспілкового органу суд апеляційної інстанції, з яким погодився касаційний суд, неправильно застосував частину шосту статті 39, частину другу статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і частину другу статті 252 КЗпП України та дійшов помилкового висновку про наявність у власника права на притягнення ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності без згоди виборного органу профспілки».

У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що профспілковий орган не надав згоду на звільнення ОСОБА_1 саме через відсутність повного, змістовного, об`єктивного і належного обґрунтування звільнення працівника.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, вимогам законодавства та правовим висновкам Верховного Суду.

Вирішуючи вимоги, щодо стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу суд першої інстанції обгрунтовано виходив з положень ст. 235 КЗпП України та ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до довідки, виданою Структурним підрозділом Мелітопольське локомотивне депо регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», визначено, що середня заробітна плата на дату звільнення яка була б нарахована з урахуванням податків та обов`язкових зборів, виходячи з кількості днів, вихідних та святкових днів, на час ухвалення рішення становить 94853,16 грн.

Вирішуючи вимоги позивача щодо компенсації йому моральної шкоди, судом першої інстанції вірно враховано вимоги ст. 237-1 КЗпП України та ст. 23 ЦК України.

З урахуванням того, що права позивача відповідач добровільно не поновив, позивач вимушений захищати їх в судовому порядку, що в будь-якому разі потребує додаткових зусиль, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що адекватним, розумним та справедливим розміром слід визначити на відшкодування моральної шкоди суму у 3000 грн.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді: