Справа № 131/1107/20
Провадження № 2/131/569/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2020 м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Балтака Д.О.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Іллінці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку набувальної давності -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулися до суду з даним позовом, у якому зазначали, що вона у 2008 році в усній формі уклала із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , у відповідності до якого остання придбала зазначений об`єкт нерухомого майна без оформлення відповідних документів та почала проживати за зазначеною адресою разом із своєю сім`єю, утримуючи даний будинок та сплачуючи відповідні комунальні платежі. В зв`язку з викладеним поданий даний позов про визнання права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 23.09.2020 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилися, проте подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача Іллінецької міської ради в судове засідання не з`явились, натомість подали до суду відзиви на позовну заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали повністю, проти їх задоволення не заперечують.

Враховуючи зазначене, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим частини 3 статті 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Згідно з частин 3-4 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК). Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані Цивільним кодексом України.

Так, у відповідності до змісту повідомлення КП „Гайсинське міжрайонне БТІ про результати огляду об`єкта нерухомого майна від 21.08.2020 р. № 105 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Іллінецькою міською радою від 03.08.1989 р., яке зареєстровано у КП „Тульчинське МБТІ за реєстровим номером 19 в книзі ФЖ-1 (а.с.8).

Згідно акту обстеження на предмет проживання від 02.09.2020 р. позивач із 2008 р. проживає без реєстрації у вищенаведеному будинку разом із своєю сім`єю (чоловіком та двома малолітніми дітьми) (а.с. 7). Крім того, матеріали справи містять рахунки на оплату електроенергії та квитанції банківських установ про оплату зазначених комунальних послуг у період із 2011-2020 р.р. платником, в яких зазначений ОСОБА_4 (а.с. 8-18), а також технічний паспорт від 21.08.2020 р., замовлений позивачем на будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно до частини 1 статті 334 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Враховуючи зміст вимог статті 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним.

При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперерервність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`явлено позовів про повернення майна.

В свою чергу у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2018 р. у справі № 703/6177/15-ц (провадження № 61-8051св18) наведена правова позиція згідно якої добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 р. у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 657 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 2008 рік) передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 2 даної статті визначає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому згідно частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 був укладений між позивачем та власником даного нерухомого майна в усній формі, тобто вимоги закону, щодо письмової форми даного договору, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації дотриманні не були, у зв`язку із чим даний договір є нікчемним, тобто таким, що не встановлює для його сторін жодних цивільних прав та обов`язків. При цьому якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 р. у справі № 916/3156/17, постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 р. у справі № 6-308цс16, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 р. у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 р. у справі № 357/3394/16-ц.

Таким чином, позивач звертаючись до суду з позовом достовірно знала, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем майна в розумінні статті 344 ЦК України.

Більш того, абзацом 2 пунктом 13 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав передбачено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

В свою чергу, визначення Іллінецької міської ради Вінницької області, як співвідповідача у даній цивільній справі не відповідає змісту зазначених правовідносин, оскільки як вбачається зі змісту позовної заяви позивачу відомий власник даного об`єкту нерухомого майна, яким є ОСОБА_3 . Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначений орган місцевого самоврядування є неналежним відповідачем у даній справі.

При цьому позовні вимоги до зазначеної особи не заявляються, а відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю визначена ОСОБА_2 . Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 помер та відповідно того, що ОСОБА_2 є його єдиним спадкоємцем. Крім того, відсутня інформація щодо наявності/відсутності інших спадкоємців, які в свою чергу у будь-який час можуть звернутися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, а у разі відмови, до суду із заявами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

У змісті постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 р. у справі № 523/ 9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи,

У зв`язку із зазначеними обставинами суд не приймає визнання позову відповідачами ОСОБА_2 та представника Іллінецької міської ради Вінницької області.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі „Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 р. зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Змістом частини 4 статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи, що позивач намагалася визнати за нею право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, посилаючись на те, що спірне приміщення вона отримала на підставі договору купівлі-продажу, тобто підставно, суд приходить до висновку, що вона знала про володіння чужим майном, що виключає можливість застосування набувальної давності, так як відсутня ознака добросовісності володіння, а тому положення статті 344 ЦК України до спірних відносин застосуванню не підлягають.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається Позивач, як на підставу для задоволення її позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять добросовісність набуття нею спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за нею права власності за набувальною давністю, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

З огляду на відмову у задоволені позову судові витрати у відповідності до змісту пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Беручи до уваги вищенаведене та керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 328, 344, 625, 655, 656 ЦК України, ст.ст. 81, 89, 141, 200, 206, 263 ЦПК України, постановою Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав суд -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку набувальної давності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Іллінецька міська рада Іллінецького району Вінницької області, адреса: 22700, вул. Соборна, 19 м. Іллінці Вінницької області.

Суддя: