Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4844/17 Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 20 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №274/4844/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2020 року, яке ухвалене суддею Замегою О.В. у м. Бердичів

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення вимог від 18.02.2019 р., просила визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_1 від 22 грудня 2007 року, зареєстрований в реєстрі № 09912 та в ДКП «Бердичівському МБТІ» в книзі № 6, запис № 1 від 13 лютого 2008 року, який укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є співвласником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та власником присадибної земельної ділянки площею 0,14 га. Співвласником іншої 1/2 частини будинку (яка була ветхою та зруйнувалася) у 2007 році за оспорюваним договором став відповідач ОСОБА_2 . Частина будинку, яку придбав ОСОБА_2 , на момент укладення вказаного договору належала продавцям Пухальським в рівних долях по ј частці кожній на підставі рішення Бердичівського міськрайонного суду від 06.01.2006 р., яке було скасоване рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 05.04.2017 р. в частині визнання за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності на незакінчений будівництвом будинок АДРЕСА_1 в рівних долях та ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Дане рішення, в свою чергу, було скасоване постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року та передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 11.12.2019 р. заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 січня 2006 року скасоване в частині визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на незакінчене будівництво будинку АДРЕСА_1 в рівних долях та ухвалене в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Постановою Житомирського окружного адміністративного окружного суду від 04.10.2017 року визнано протиправним та скасовано рішення реєстратора державного комунального підприємства «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09.10.2017 р. (номер запису 1 в книзі 6) про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на 1/4 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином встановлені судами обставини вказують на те, що за договором купівлі - продажу частини будинку від 22.12.2007 р., зареєстрованого в реєстрі № 09912 - в дійсності не існує предмету продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач зазначила, що існуюче незавершене будівництво на місці Ѕ частини будинку частково зведене на її земельній ділянці, чим порушується її право власності на цю ділянку.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу Ѕ ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 від 22 грудня 2007 року, зареєстрований в реєстрі № 09912 та в ДКП «Бердичівському МБТІ» в книзі №6, запис №1 від 13 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив та не перевірив усі докази щодо порушення права власності позивача відповідачами, не звернув уваги, що право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно виникло у різний час і реєструвалось в різних реєстрах та відповідно не перевірив правомірність чи неправомірність переходу до позивача права власності на спірне майно. Так само не перевірив реєстрацію Договору дарування у встановленому законом порядку. Відповідач вважає, що посилання суду на те, що рішення Бердичівського міськрайонного суду від 01.06.2016 р. є підробленим, нічим не підтверджені і не мають значення для цієї справи. Крім того, суд не надав належної оцінки тому факту, що селищною радою був наданий дозвіл на оформлення самовільно прибудованого коридору до житлового будинку та сараю, які не могли бути узаконені без наявності частини будинку, яка становить предмет договору купівлі-продажу між ним та ОСОБА_5 . Скаржник вважає, що позивач, стверджуючи, що належна ОСОБА_6 Ѕ частина будинку стала ветхою та зруйнувалась, не надала доказів про припинення його права власності на це майно. В той час як належність незакінченого будівництвом житлового будинку в АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та в подальшому його спадкоємцям ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ніким не оспорено. Суд, визнавши недійсним спірний договір, не встановив наявність підстав для його оспорення позивачем, та не встановив, які права позивача порушені вказаним договором.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, надіславши відзив, у якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Бердичівського міськрайонного суду від 10.02.2020 р. залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а твердження апелянта безпідставними, як такі, що не ґрунтуються на чинному законодавстві та доказах наданих сторонами.

В судовому засіданні відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Позивач та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог виходив з того, що договір купівлі-продажу частини будинку від 22.12.2007 р. укладений з порушенням вимог чинного законодавства та безпосередньо порушує права власності ОСОБА_1 , оскільки охоплює майно, яке належить їй на праві власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 07.09.1963 р. ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_8 придбав 1/2 частину домоволодіння, яке складається з одного дерев`яно-валькованого житлового будинку на дві кімнати і дві кухні, прибудову по АДРЕСА_2 ).

Власником 1/3 вказаного будинку була ОСОБА_9 , а в подальшому її чоловік ОСОБА_10 , який 21.06.1995 р. подарував вказану частину ОСОБА_11

1/6 частина будинковолодіння залишалась незареєстрованою (а.с.100 т.1).

Рішенням виконкому Гришковецької селищної Ради народних депутатів № 58 від 26.08.1987 р. розглянуто заяву ОСОБА_8 та дозволено оформити самовільно прибудований коридор до жилого будинку та побудований сарай громадянину ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 на земельній ділянці, якою він користується. Зобов`язано не проводити будівельні роботи до одержання дозволу із райвиконкому (а.с.56 т.1).

27.08.1987 р. ОСОБА_8 подарував, а його син ОСОБА_6 прийняв у дар Ѕ ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.99 т.1).

Станом на 27.08.1987 р. частина будинку, що належала ОСОБА_6 складалася з коридору І пл. 4,8 кв.м, коридору 2-1 пл. 4,8 кв.м, кухні 2-2 пл. 4,6 кв.м, кімнати 2-3 пл. 12,2 кв.м.

На поетажному плані від 24.07.1987 р. будинку АДРЕСА_1 міститься відмітка від 22.08.2005 про реєстрацію поточних змін: «Частина будинку прим. І, 2-1, 2-2, 2-3 знесена. На її місці незавершене будівництво прибудови» (а.с.168,169 т.1). Така ж відмітка міститься в Інвентаризаційній справі № 15 а.с.30.

Згідно експлікації внутрішній площі до плану житлового будинку літера А по АДРЕСА_1 слідує, що станом на 24.08.1987 року загальна площа квартири АДРЕСА_3 складає 47,4 кв.м., житлова -28,0 кв.м., підсобна -29,4 кв.м. Загальна площа квартири № 2 складає 26,4 кв.м., житлова 12,2 кв.м., підсобна 4,8 кв.м. (інвентаризаційна справа № 15 а.с.31).

Розпорядженням Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області від 19 листопада 1993 року громадянину ОСОБА_10 дозволено будівництво господарських споруд в АДРЕСА_1 (а.с.177 т.1).

Відповідно до рішення виконкому Бердичівської райради Народних депутатів Житомирської області від 12.05.1995 № 130 дозволено будівництво гр. ОСОБА_6 в АДРЕСА_4 , на земельній ділянці площею 0,15 га. Зобов`язано частину належного йому будинку розібрати, або продати співвласнику після закінчення будівництва нового будинку (а.с.90 т.1). Відповідно до Ескізу будівлі А в АДРЕСА_5 в стадії будівництва закрито, кв. 1 без змін (інвентаризаційна справа № 15 а.с.43).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, так і не завершивши будівництво його частини будинку, яка ставши вітхою, розвалилась.

Станом на грудень 2000 р. ОСОБА_11 належала 1/3 частина жилого дерев`яно- валькованого, обкладеного цеглою будинку разом з сараєм дерев`яним Б-1, сараєм дерев`яним б-1, погребом цегляним Г-1, гаражем шлакобетонним Д-1, забором дерев`яним №1.

Відповідно до договору дарування від 26.01.2001 р., укладеного в м. Бердичеві Житомирської області між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , ОСОБА_11 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар 1/3 частину житлового будинку та 0,14 га земельної ділянки під номером АДРЕСА_1 . Будинок жилою площею 40,2 кв., загальною площею 73,8 кв.м. До будинку належать: сарай: Б-1, б-1, погріб - Г-1, гараж Д-1, паркан № 1 (а.с.11, т 1.).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15.09.2016 р. у справі № 274/3726/16 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/6 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.175-176 т.1).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, встановлено, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , має складові частини сарай Б, сарай Г, погріб Г. гараж Д, на праві приватної власності належить 1/6 ОСОБА_1 , 1/3 приватна власність ОСОБА_1 , спільна часткова форма власності 1/2 ОСОБА_2 (загальна площа 47,4 кв.м., житлова площа 28,0 кв.м), (а.с.12-13 т.1).

Згідно довідки виданої виконкомом Гришковецької селищної ради від 14.07.2005 р., ОСОБА_6 до дня смерті мав у власності незавершений будівництвом житловий будинок в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, яка не приватизована, відноситься до фонду селищної ради (а.с.173 т.1).

Як вбачається з копії рішення № 52 від 18.08.2005 р. виконавчого комітету Гришковецької селищної ради надано дозвіл ОСОБА_4 на узаконення самовільної добудови частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.57т. 1).

06.12.2005 р. державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Пашинським О.М., відмовлено ОСОБА_4 ОСОБА_3 , у видачі свідоцтва про право на спадщину на незакінчені будівництвом жилі будинки, що знаходяться в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_6 , після померлого ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, про що складено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.172 т. 1).

У зв`язку з чим 16.12.2005 р. відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулися до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області із позовними вимогами про визнання за ними права власності на незакінчене будівництво будинку АДРЕСА_6 та будинку АДРЕСА_1 в рівних долях (а.с.14 т.1).

06 січня 2006 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області задовольнив вимоги ОСОБА_5 та визнав за ними право власності на незакінчене будівництво будинку АДРЕСА_6 та будинку АДРЕСА_1 у рівних долях (а.с.15-17, 245-246 т.1).

09 жовтня 2007 року ДКП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації», на підставі рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.01.2006 року, прийняло рішення про реєстрацію права власності будинку АДРЕСА_1 : ј частку за ОСОБА_4 та ј частку за ОСОБА_3 , про що здійснено запис в книзі № 6, запис № 1.

22 грудня 2007 р. Пухальскі, на підставі вказаного рішення, уклали договір купівлі-продажу з ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частину житлового будинку, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці 0,03 га земельного фонду Гришковецької селищної ради. Будинок дерев`яний обкладений цеглою, позначений в плані літерою - А. До будинку належать: сарай - Б, сарай - Г, погріб -Г та гараж -Д (а.с.9-10 т.1).

Згідно витягу з Реєстру права власності на нерухоме майно від 21.12.2007 року, який був виданий Держаним комунальним підприємством Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації на замовлення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з метою відчуження Ѕ частини житлового будинку слідує, що загальний розмір житлової площі будинку на момент укладення договору купівлі-продажу складає 47,4 кв.м., а житлової 28,0 кв.м., тобто площу квартиру АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 (а.с.119-120 т.2).

Однак вказане вище судове рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 05.04.2017 р. в частині визнання за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності на незакінчений будівництвом будинок АДРЕСА_1 в рівних долях та ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог, яке в подальшому було скасоване постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року та передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 11.12.2019 р. заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 січня 2006 року скасоване в частині визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на незакінчене будівництво будинку АДРЕСА_1 в рівних долях та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Позивач ОСОБА_1 дізнавшись про те, що Пухальські відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду від 06.01.2006 р. стали співвласниками будинку та інших споруд АДРЕСА_1 , звернулась у червні 2017 року до Житомирського окружного адміністративного суду з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення Державного КП «Бердичівське МБТІ» від 09.10.2007 р. про внесення запису 1 в книзі 6 про реєстрацію права власності на ј частку будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ј за ОСОБА_3 .

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року, яка набрала законної сили, ніким не скасована та є чинною на сьогоднішній день, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення реєстратора ДКП «БМБТІ» від 09.10.2007 р. про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , кожною, на ј частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зокрема, вказаним рішенням було встановлено, що відповідач КП «БМБТІ» Житомирської обласної ради здійснив реєстрацію права власності за Пухальськими на підставі ксерокопії рішення суду, яке текстом резолютивної частини відрізняється від оригіналу, що було підтверджено і листом голови Бердичівського міськрайонного суду від 02.06.2017 р. (а.с.18, 19-21 т.1).

Відповідно до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому встановлені вище факти та обставини не підлягають повторному доказуванню при розгляді цієї справи.

Згідно з копією Акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності будівельних норм, державних стандартів і правил від 08.07.2016, встановлено, що в ході перевірки з виходом на об`єкт будівництва 05.07.2016 р. за адресою: АДРЕСА_1 , на огородженій земельній ділянці знаходиться двоквартирний житловий будинок загальною площею 95,10 кв., житловою площею 45,0 кв.м. Частина будинку, яка перебуває у власності ОСОБА_2 потребує капітального ремонту. Земельна ділянка, на якій розташована 1/2 частини житлового будинку ОСОБА_2 не приватизована (а.с.53 т.1).

У фактичному користуванні позивача згідно проведеного розрахунку знаходиться 75/100 ідеальних часток цілого жилого будинку з усіма господарськими будівлями, частка будинку незавершеного будівництва складає 25/100 ід.часток, загальна площа 47,5 кв.м.

Згідно Експлікації внутрішніх площадок до плану жилого будинку літ.А по АДРЕСА_1 , всього площа частини приміщень по кв.1 складає 47,4 кв.м, житлової 28,0 кв.м, підсобної 19,4 кв.м.; площа частини приміщень кв. 2 - 26,4 кв.м, жилої 12,2 кв.м, підсобної 4,8 кв.м. Станом на 1995 р. квартира АДРЕСА_7 в стадії будівництва, станом на 22.08.2005 р. зафіксовано знесення квартири АДРЕСА_7 та визначено, що незавершене будівництво становить 33% (Інвентаризаційна справа № 15 а.с.31, 43, 60).

Отже, право власності за Пухальськими було зареєстроване на підставі рішення суду, якого не існувало (сфальшовано), фактична площа будинку складала 47,4 кв.м., тобто площу квартиру АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 .

Таким чином, з досліджених під час розгляду справи доказів слідує, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 22.12.2007 року, Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 не існувала, оскільки була знесена і замість неї знаходиться незавершене будівництво.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Встановивши, що договір купівлі-продажу частини будинку від 22 січня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , порушує права ОСОБА_1 щодо можливості вільного володіння своїм майном, на момент його укладення предмету договору купівлі-продажу не існувало, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним оспореного договору.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 321 ч.1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Правом оспорювати правочин згідно норм ст. 215 ЦК України наділено не лише сторону правочину, а й інших заінтересованих осіб, які заперечують його дійсність на підставах встановлених законом.

Враховуючи системний аналіз викладених норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовного того, що у відповідачів ОСОБА_5 при укладанні договору купівлі-продажу не було підстав розпоряджатися нерухомим майном, яке їм не належало, однак зачіпає права позивача, у зв`язку з чим у неї виникло право на оскарження договору купівлі-продажу, стороною якого вона не була.

Таким чином, визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним є ефективним та таким, що відповідає вимогам закону, способом захисту порушеного права ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо обов`язкового скасування рішення суду через порушення прав відповідача на захист є безпідставними, оскільки з урахуванням положень ч.3 ст. 376 ЦПК України розгляд справи судом першої інстанції без участі представника відповідача не є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2020 року.

Головуючий: Судді: