Справа № 348/2556/17
Провадження № 22-ц/4808/338/20
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.

секретаря Маслей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене у складі судді Грещука Р.П. 25 листопада 2019 року в м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

11 грудня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом.

В обґрунтування позову зазначили, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 . Крім них в даній квартирі зареєстрована відповідачка ОСОБА_4 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . З червня 2016 року відповідачі у їхній квартирі не проживають, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеними депутатом Делятинської селищної ради.

Посилаючись на те, що відповідачі добровільно не знялися з реєстрації у їхній квартирі, що позбавляє їх можливості користуватися та розпоряджатися майном на свій розсуд, просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві приватної власності.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 12 лютого 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Службу в справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації Івано-Франківської області.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 , її неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка ОСОБА_4 та її неповнолітні діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також ОСОБА_5 , яка на даний час є повнолітньою, з 2016 року за місцем реєстрації не проживають, ними не вживалися будь-які заходи для збереження за собою права на користування житлом, а тому вони втратили на нього право. При цьому суд керувався положеннями ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР та положеннями ст.ст. 391, 405 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення про задоволення позову суд першої інстанції не взяв до уваги її доводи про те, що у 2016 році позивач ОСОБА_2 вигнав її з неповнолітніми дітьми на вулицю, замінив вхідні замки, а також погрожував фізичною розправою у разі спроби проживати у спірній квартирі. Протягом останнього року вони намагалися здійснити своє право на проживання в квартирі, однак позивачі перешкоджали їм у цьому, в результаті чого вона з дітьми змушена винаймати житло у сторонніх людей та сплачувати за це кошти, оскільки власного житла у неї немає.

Також судом не враховано інтереси дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є неповнолітньою, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є малолітнім, і причини їх відсутності за місцем своєї реєстрації. Вказує, що через свій вік діти не можуть самостійно обирати собі місце проживання, змушені проживати з матір`ю за іншою адресою та не користуються квартирою позивача не за власним бажанням, а тому факт їх непроживання у спірній квартирі зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування житлом, у якому зареєстрований та проживає їхній батько, який також являється співвласником квартири. За таких обставин, суд необґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням.

З наведених мотивів просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечили.

Зазначили, що доводи ОСОБА_4 про те, що її з дітьми вигнали з дому, іншого житла у неї немає, у зв`язку з чим вона винаймає житло у сторонніх людей, за що сплачує кошти, були перевірені судом першої інстанції, однак не знайшли свого підтвердження. Так, в рішенні суду про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відсутня вказана інформація. ОСОБА_4 не зверталася до правоохоронних органів із заявою про відновлення її порушених прав на проживання в спірній квартирі, а також в суд з позов про вселення чи усунення перешкод у користуванні житлом. Крім того, вона є співвласником домоволодіння АДРЕСА_2 .

Щодо втрати права на користування житлом ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачі зауважили, що відповідачка ОСОБА_4 у 2016 році самостійно визначила місце проживання дітей разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 . На час ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_5 досягла повноліття і рішення суду першої інстанції нею не оскаржується. ОСОБА_6 досягла повних 14 років і відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України вправі сама визначати місце свого проживання. Враховуючи, що вона не виявляла бажання проживати з батьком у спірній квартирі, то обрала місце проживання з матір`ю.

Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили.

Враховуючи, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, судом виконано обов`язок щодо повідомлення учасників справи про день, час та місце судового засідання, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.11.1994 року, виданим Коломийським міжрайонним бюро техінвентаризації; свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.11.2017 року, виданим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М., зареєстрованим в реєстрі за №1061, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.11.2017 року №105743575 (т. 1 а.с. 14, 15, 17).

Позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_4 є колишнім подружжям, у якого народилося троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 22-25).

30.11.2016 року рішенням Надвірнянського районного суду шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей сторін залишено проживати з матір`ю ОСОБА_4 .

За даними довідки №2124 від 23.11.2017 року, виданої виконкомом Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, відповідачі зареєстровані у належній позивачам квартирі АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 18).

Судом встановлено, що з червня 2016 року відповідачі у вказаній квартирі фактично не проживають. На зазначене посилалася ОСОБА_4 у своїй позовній заяві до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Крім того, даний факт підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеними депутатом Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, з яких вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована за вказаною адресою, проте, як встановлено з пояснень сусідів, у 2016 року остання разом з дітьми переїхала проживати до своєї матері.

В актах також констатовано, що в жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу із ОСОБА_2 . Після офіційного розлучення і по даний час ОСОБА_4 проживає з іншим чоловіком та дітьми на орендованій квартирі.

Крім того, в актах вказано, що при перевірці депутатом перебування ОСОБА_4 по місцю реєстрації, остання була відсутня (т. 1 а.с. 20, 21).

Наведені обставини відповідачами не спростовано.

Отже, судом встановлено, що на момент подання позивачами позову про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_3 , останні не проживали в даній квартирі більше року.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Приписами ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР передбачено право власника житлового будинку, квартири використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

З урахуванням наведених норм закону та встановлених обставини, а саме, що відповідачка ОСОБА_4 є колишнім членом сім`ї позивача ОСОБА_2 , на момент подання даного позову сторони більше року не проживали разом та не вели спільного господарства, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про визнання ОСОБА_4 , її неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , та дочки ОСОБА_5 , яка на даний час є повнолітньою, такими, що втратили право на користування житлом в належній позивачам квартирі.

Доводи апелянта про те, що суд не врахував інтереси неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , причини її відсутності за місцем своєї реєстрації, ту обставину, що вона не може самостійно обирати собі місце проживання, змушена проживати з матір`ю за іншою адресою та не користується квартирою позивача не за власним бажанням, не приймаються до уваги, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_6 виповнилося чотирнадцять років, а відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Апелянтом не доведено, що неповнолітня дитина ОСОБА_6 проявляла бажання проживати з батьком у спірній квартирі.

Не беруться до уваги і доводи апелянта про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не взято до уваги, що у 2016 році позивач ОСОБА_2 вигнав її з неповнолітніми дітьми на вулицю, замінив вхідні замки, погрожував фізичною розправою у разі спроби проживати у спірній квартирі, а також, що протягом останнього року вони намагалися здійснити своє право на проживання в квартирі, однак позивачі перешкоджали їм у цьому, оскільки такі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції та не знайшли свого підтвердження. ОСОБА_4 не довела, що нею вживалися заходи для збереження за собою та дітьми права користування спірною квартирою, зокрема, що вона зверталася до правоохоронних органів із заявою про відновлення їхніх порушених прав на проживання в спірній квартирі чи в суд з позовом про вселення чи усунення перешкод у користуванні житлом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_4 , її неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , та дочки ОСОБА_5 , яка на даний час є повнолітньою, такими, що втратили право на користування житлом в належній позивачам квартирі, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення в цій частині.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання таким, що втратив право на житло у спірній квартирі, малолітнього сина ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітній ОСОБА_7 не досяг віку, з якого він може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батькові житлом.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 27 грудня 2018 року у справі №759/19394/15-ц.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував та помилково дійшов висновку про те, що малолітній ОСОБА_7 втратив право на користування житловим приміщенням, належним на праві спільної часткової власності його батькові, оскільки право користування дитиною житлом, належним батькам, охороняється законом, і факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні іншого з батьків.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_3 , підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в наведеній частині.

Крім того, апеляційний суд вважає помилковим посилання суду першої інстанції на положення ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на положення статей 71 та 72 ЖК УРСР.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Надвірнянського районного суду від 25 листопада 2019 року в частині визнання ОСОБА_4 , її неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , а також ОСОБА_5 , такими, що втратили право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачам на праві спільної часткової власності, слід залишити без змін, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на положення статей 71 та 72 ЖК УРСР. Рішення в частині визнання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_3 , слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в наведеній частині.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 25 листопада 2019 року в частині визнання ОСОБА_4 , її неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , а також ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 , залишити без змін, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на положення статей 71 та 72 ЖК УРСР.

Рішення Надвірнянського районного суду від 25 листопада 2019 року в частині визнання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратив право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання його таким, що втратив право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 , відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта