ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5948/20 Справа № 204/3782/19 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Чечелівський відділ обслуговування громадян управління обслуговування громадян Головного управляння Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2019 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - Чечелівський відділ обслуговування громадян управління обслуговування громадян Головного управляння Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи тим, що між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб та в подальшому вони сумісно мешкали в АДРЕСА_1 , де і були зареєстровані.

Зазначала, що з початком проведення Антитерористичної операції на сході України у 2015 році вона та ОСОБА_2 були вимушені переїхати до м.Дніпра, де були взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи та почали фактично мешкати у АДРЕСА_2 , на початку травня 2016 року вона разом з ОСОБА_2 знаходились за місцем реєстрації, де останній ІНФОРМАЦІЯ_1 раптово помер.

Вказувала, що отримавши свідоцтво про смерть чоловіка, звернулась до Чечелівського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області для оформлення пенсії по втраті годувальника, де їй було відмовлено та вказано, що необхідним є надання довідки про сумісне проживання з годувальником на момент його смерті.

Посилаючись на те, що їй було видано зазначену довідку представниками окупаційної адміністрації м.Єнакієве, втім документи з окупованих територій не мають юридичної сили на території України, а тому просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт її спільного проживання та ОСОБА_2 на момент смерті останнього, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 , в АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційні скарзі заявник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким встановити факт, що має юридичне значення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги надані нею докази та покази свідків.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року скасовано. Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду.

Залишаючи без розгляду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, суд апеляційної інстанції, на підставі положень частини четвертої статті 315 ЦПК України, вважав, що із заяви вбачається спір про право, а тому заява не підлягає розгляду у порядку окремого провадження.

Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що з 09 червня 1965 року Ленінським районним у м.Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з довідкою від 16 грудня 2014 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_1 ; фактичним місцем проживання зазначено адресу: квартира АДРЕСА_2 . Датою закінчення довідки вказано 16 червня 2016 року.

Відповідно до довідки від 19 березня 2015 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_1 ; фактичним місцем проживання зазначено адресу: квартира АДРЕСА_2 . Датою закінчення довідки вказано 19 вересня 2015 року.

Термін дії вказаної довідки неодноразово було продовжено. Згідно з останніми внесеними змінами термін дії продовжено з 19 вересня 2016 року безтерміново (б/т).

У паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Єнакієвським МВ УМВС України у Донецькій області, міститься відмітка про реєстрацію ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , датована 03 червня 1974 року. Аналогічна відмітка про державну реєстрацію міститься у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області, актовий запис №1297, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 76 років, місцем смерті зазначено м.Єнакієве Донецька область.

Довідкою від 27 лютого 2019 року, виданої КП «Жилищно-ремонтное управление №2» ДНР, встановлено, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований та проживав разом із ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

11 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області для переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до відповіді ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 19 березня 2019 року №1815/Ч-09 заявнику надано роз`яснення, що для переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника необхідно надати документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий відповідно із вимогами чинного законодавства. Одночасно роз`яснено, що м.Єнакієве віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що обставини, викладені у заяві, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та не ґрунтуються на вимогах закону, а докази, надані заявником не свідчать про смерть особи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1)родинних відносин між фізичними особами; 2)перебування фізичної особи на утриманні;

3)каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4)реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5)проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6)належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7)народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8)смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9)смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу.

За змістом ч.ч.2,3 вказаної статті, непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст.26 цього Закону.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1)були на повному утриманні померлого годувальника; 2)одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно п.2.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 05 листопада 2005 N 22-1 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за N 1566/11846, до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу, також надаються такі документи: документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.

В своїй уточненій 05 червня 2019 року заяві ОСОБА_1 зазначає про те, що отримавши свідоцтво про смерть чоловіка вона звернулась до Чечелівського відділу обслуговування громадян управління ГУ ПФУ в Дніпропетровській області задля отримання пенсії про втрату годувальника, однак їй було надано відповідь, в якій зазначено про те, що для оформлення пенсії по втраті годувальника необхідним є надання довідки про сумісне проживання з годувальником на момент його смерті.

Вона не може документально довести факт спільного проживання з ОСОБА_2 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим не має можливості реалізувати свої права на отримання пенсії по втраті годувальника, а тому ставить питання про встановлення факту її спільного проживання з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на момент його сперті в АДРЕСА_1 (а.с.27-30).

Колегія суддів звертає увагу на те, що з відповіді від 19 березня 2019 оку №1815/Ч-029 (а.с.46) вбачається, що для переведення на пенсію в зв`язку з втратою годувальника їй необхідно надати один із документів, передбачених пунктом 2.11 Порядку (за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»), або факт перебування на утриманні померлого годувальника встановити в судовому порядку.

Отже, Порядком передбачено встановлення в судовому порядку факту перебування на утриманні померлого годувальника, у разі неможливості надати документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою) на підтвердження перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.

Тобто для переведення на пенсію в зв`язку з втратою годувальника (ч.1 стаття 36 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-VI "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування") потрібний факт не лише спільного проживання на момент смерті, але й факт перебування на утриманні.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ст.4 ч.3, ст.5, ч.2 п.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних державних адміністрацій за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону.

Внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних державних адміністрацій.

У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районної адміністрації за місцем отримання довідки не пізніше як за три дні до дня виїзду.

Належних і допустимих доказів на підтвердження зміни свого місця проживання як внутрішньо переміщеної особи, місця проживання чоловіка ОСОБА_2 або про добровільне повернення подружжя до покинутого постійного місця проживання у відповідності до вищевказаних вимог Закону заявниця суду не надала.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно відмови у задоволенні заяви зводяться до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 367 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.