Єдиний унікальний номер 226/827/20
Номер провадження 22-ц/804/2971/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 жовтня 2020 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 липня 2020 року (головуючий у суді 1 інстанції Салькова В.С.),

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовними вимогами до ОСОБА_2 та просила визнати особистою приватною власністю автомобіль марки «ЗАЗ DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 Автомобіль придбаний в період шлюбу 19 травня 2004 року за кошти котрі вона отримала як дарунок від свого батька.

Також просила поділити придбаний 04 жовтня 2016 року в період шлюбу Загальний причіп МУРАВЕЙ ПР-легковий-В реєстраційний номер НОМЕР_2 - Причіп, що є спільною сумісною власністю шляхом визнання права особистої приватної власності за нею на ? частину причепу.

У відзиві на позов ОСОБА_2 визнав позовні вимоги в повному обсязі /а.с.22/.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 10 липня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено. Згідно висновків суду не підтверджені обставини з приводу придбання Автомобілю в 2004 році. Також суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що розписка на яку позивач посилалася в обґрунтування своїх вимог не є договором дарування з огляду на те, що відображає волевиявлення тільки однієї сторони та не дотримано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення такого правочину.

В апеляційній скарзі позивач просила рішення суду скасувати та позов задовольнити. В обґрунтування скарги заявник посилалася на те, що суд не вірно визначився із характером спірних правовідносин, не врахував право позивача на частку в спільній сумісній власності; та безпідставно захист прав позивача пов`язав із особистими зобов`язаннями відповідача ОСОБА_2 .

Заявник стверджувала про те, що висновки суду про очевидну недобросовісність позивача не мають під собою обґрунтування та здійсненні безпідставно.

Також, суд виснувавши що розписка не є договором дарування за своєю формою та змістом не врахував, що вона є доказом виконання договору дарування, не визнавалася недійсною та вказувала на джерело походження грошей на придбання Автомобіля.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до порушень норм процесуального права через які незаконно було відхилено клопотання позивача про відкладення розгляду справи; та судом не дотримано порядку вручення учасникам справи судових ухвал.

На час розгляду справи відзиви не надходили.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

21 лютого 1998 року відділом РАЦС Димитровського міського управління юстиції Донецької області зареєстровано шлюб громадянина ОСОБА_2 та громадянки ОСОБА_4 , актовий запис № 49 /копія свідоцтва про одруження а.с.7/.

За змістом Інформаційної довідки з місця проживання від 12 березня 2020 року за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають чотири людини - ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_2 (чоловік), ОСОБА_5 (донька) та ОСОБА_6 (донька) /а.с.8/.

Дата першої реєстрації автомобіля ЗАЗ DAEWOO LANOS 19 травня 2004 року, дата реєстрації 22 вересня 2015 року; дата першої реєстрації та дата реєстрації Загального причепу МУРАВЕЙ ПР-легковий-В 04 жовтня 2016 року /свідоцтва про реєстрацію а.с.9/.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 07 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньок ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в розмірі ? частки заробітку відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення повноліття /а.с.10-11/.

За змістом розписки ОСОБА_1 10 травня 2004 року отримала від свого батька ОСОБА_7 подарунок у вигляді грошової суми в розмірі 40 000,00грн для придбання автомобіля.

Розписка також місить напис про те, що ОСОБА_2 підтверджує цей факт і повністю з ним погоджується /а.с.12/.

Відповідно до інформації наданої МВС України РСЦ в Донецькій області Автомобіль та Причіп перебувають під арештом на підставі постанови ВДВС м. Мирноград про стягнення аліментів; виконавче провадження № 51007167 від 01 серпня 2019 року /а.с.28/.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові повністю виходив з того, що учасники справи через поділ майна та визнання права особистої приватної власності на майно намагаються ухилитись від сплати ОСОБА_2 заборгованості з аліментів на утримання малолітньої дитини на користь ОСОБА_3 . Також вважав, що жодними належними та допустимими доказами не підтверджена обставина з приводу того, що гроші за розпискою, на яку посилалася позивач пов`язані з придбанням Автомобіля.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції частково не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Вирішуючи спір суд апеляційної інстанції виходить з того, що придбання спірного майна відбулось в період дії Сімейного кодексу України - СК України, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції обґрунтовано керувався частинами першою та другою статті 60 СК України за змістом яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За змістом наведених норм, договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

У даній справі сторони не заперечували обставин щодо придбання ОСОБА_2 Автомобілю та Причепу в період шлюбу; та наявність зазначеної обставини суд обґрунтовано пов`язував із відомостями що містяться в Свідоцтві про шлюб та Свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів. З цього можна зробити висновок про те, що зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сам по собі факт набуття права власності на майно під час перебування у шлюбі, без врахування положень статті 57 СК України та підстав такого набуття, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Пункт другий та третій частини першої статті 57 СК України відносить до особистої приватної власності дружини майно, набуте нею, за час шлюбу, але на підставі договору дарування; та майно, набуте нею, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Позивач стверджувала про те, що частина спірного майна була придбана за кошти які належали їй на праві особистої приватної власності; доводила що саме за ці кошти було придбано Автомобіль.

В підтвердження обставини щодо набуття майна на підставі договору дарування позивач надала письмову розписку.

Статтею 717 Цивільного кодексу України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає … другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Визначальним у даній справі є не безпосередньо факт передачі коштів, а характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, та саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту правочину.

В розписці волевиявлення обдарованого направлено тільки на підтвердження обставини щодо отримання від свого батька ОСОБА_7 подарунку у вигляді грошової суми в розмірі 40 000,00грн.

Апеляційний суд враховує положення цивільного кодексу України яким передбачено умови та загальні вимоги додержання яких є необхідними для чинності правочинів /статті 203, 215, 219, 220, 224/.

Відповідно до частини першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; та недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно із частиною першою та четвертою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Наявний в матеріалах справи правочин взагалі не містить волевиявлення дарувальника та по своїй формі не відповідає вимогам встановленим законом, чого сторони фактично не заперечували.

Правовий аналіз оскаржуваного договору дарування дає можливість зробити висновок про те, що зміст правочину суперечить вимогам Цивільного кодексу України; не було волевиявлення учасника правочину; та дарувальником і обдарованою особою не дотримано вимог закону щодо його форми.

Рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві та апеляційній скарзі без встановлення відповідних фактів щодо наявності правочину та його виконання.

Відповідно до буквального змісту розписки мова йшла про дарунок у виді грошових коштів, також розписка містить вказівку про те, що зазначені в ній кошти на придбання автомобіля.

Та вирішуючи спір що виник необхідно з`ясувати час та джерела придбання спірного Автомобілю. Однак позивачем не надано жодного доказу з приводу підстав набуття Автомобілю у власність, джерела та розміру коштів за який його придбано.

Договір купівлі продажу Автомобіля відсутній в матеріалах справи, а отже зазначена в розписці сума позивачем могла бути використана не для купівлі авто, а для задоволення інших потреб. При цьому пояснення самих сторін не являються належним засобом доказування, не заміняють змісту правочинів та не мають наперед встановленої доказової сили.

Суд, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням обставин у справі, вважає, що, не підтверджені обставини які би свідчили про набуття ОСОБА_1 . Автомобілю в період шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

З огляду на викладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в частині вимог позивача про визнання Автомобіля особистою приватною власністю та доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права.

У той же час, апеляційний суд виходить з того, що судом першої інстанції вірно встановлено що Автомобіль та Причеп набуті подружжям в період шлюбу, чого сторони фактично не оспорювали.

Однак, посилання суду на обставини які покладені в обґрунтування рішення суду про те, що сторони через поділ майна та визнання права особистої приватної власності на майно намагаються ухилитись від сплати третій особі ОСОБА_3 заборгованості з аліментів на утримання малолітньої дитини жодним чином не підтверджені.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи дійсний зміст наведених норм, на праві спільної сумісної власності дружині та чоловікові належить майно яке було набуте подружжям за час шлюбу.

У той же час, відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до змісту наведеної норми захист це правовий засіб, що настає за порушенням і тягне за собою відновлення відповідного суб`єктивного права, і включає реалізацію наданих законом можливостей щодо здійснення приватною особою на свій розсуд захисту своїх прав та інтересів з обранням відповідних способів та засобів захисту, які визначені статтею 16 ЦК України.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

З урахуванням предмету позову підлягають задоволенню доводи позивача з приводу незаконної відмови судом першої інстанції в задоволенні позову щодо фактичного поділу Причепу який є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу, оскільки позивач посилалася на відповідні правові норми щодо поділу майна яке є спільною сумісною власністю подружжя та просила визнати за нею право власності на ? частку Причепу.

Сторони у справі не заперечували про придбання та наявність такого майна, також не було спору з приводу вартості майна, та зазначені обставини повною мірою підтверджено наявними у справі письмовими доказами.

При вирішенні питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, колегія суддів виходить із положень статті 70 СК України згідно якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки чоловіка та жінки є рівними, та при цьому, суд враховує волевиявлення сторін та вимоги заявлені у позові.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню вимоги щодо поділу Причепу, який є об`єктом права спільної сумісної власності.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Позивач беззаперечно мала можливість ознайомитися із матеріалами справи, та саме сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ними процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції частково невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої приватної власності на ? частину Загального причепу МУРАВЕЙ ПР-легковий-В реєстраційний номер НОМЕР_2 та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 судові витрати понесені позивачем у судах першої та апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 141 ЦПК України підлягають перерозподілу та розмір сплаченого ОСОБА_1 судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з ОСОБА_2 пропорційно задоволеним вимогам.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 051грн, а саме 420,40грн за подання позовної заяви до суду першої інстанції та 630,60грн судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 липня 2020 року скасувати в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої приватної власності на ? частину Загального причепу МУРАВЕЙ ПР-легковий-В реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої приватної власності на ? частину Загального причепу МУРАВЕЙ ПР-легковий-В реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на ? частину Загального причепу МУРАВЕЙ ПР-легковий-В реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 051(тисяча п`ятдесят одну),00грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2020 року.

Судді: