________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4138/13-ц
Провадження № 4-с/947/132/20
УХВАЛА

13.10.2020 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Салтан Л.В.

при секретарі Громико В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця у цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,-

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2019 року скаржник ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії державного виконавця, в якому просить зобов`язати головного державного виконавця ВПВРУЗППВК у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) Вакулу І.А. зняти арешт з всього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 , що накладений на підставі постанови про арешт майна від 12 лютого 2019 року; зобов`язати головного державного виконавця ВПВРУЗППВК у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) Вакулу І.А. внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про зняття арешту з всього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна від 12 лютого 2019 року, посилаючись на те, що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, проте не винесено постанову про зняття арешту.

Представник скаржника ОСОБА_1 надав до суду заяву, в якій підтримує зазначену скаргу.

Інші сторони у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга на дії державного виконавця не задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеса від 30 травня 2013 року по справі № 520/4138/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитними договорами 1704048,55 грн. (або 213 272,66 дол. США).

На виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2013 року по справі № 520/4138/13-ц видано виконавчий лист.

19 серпня 2018 року старшим державним виконавцем Березанського районного відділу державної виконавчого служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Шляхтою М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56993503 з виконання виконавчого листа № 520/4138/13-ц, виданого 04 липня 2013 року Київським районним судом м. Одеси.

12 лютого 2019 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

Надалі, 01 березня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Обов`язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов`язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов`язаної особи та обов`язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов`язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов`язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов`язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду».

Також, згідно ч. 1, 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження на примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах у межах повноважень та у спосіб, визначеними цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Згідно з ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

При цьому, скаржник не ставить просить суд визнати протиправною бездіяльність державного виконавця щодо зняття арешту одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження.

Суд вважає, що постанова про арешт майна від 12 лютого 2019 року винесена державним виконавцем законно та обґрунтовано. При цьому, скаржником не надано належних та допустимих доказів того, що вона та/або представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звертались до державного виконавця з заявою про закінчення виконавчого провадження до винесення зазначеної постанови.

Відповідно до листа № 6232 від 29 травня 2020 року, виданого Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області відділу примусового виконання рішень, роз`яснено скаржникові, що арешт може бути зняти за рішенням суду.

Слід роз`яснити скаржникові її право на звернення до суду з позовною заявою про зняття арешту з майна.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись ст. 81, 89, 447 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця у цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Головуючий Салтан Л. В.