Справа № 755/1241/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2020 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Арапіної Н.Є., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» за участю третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка Життя» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» за участю третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка Життя» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що 14 грудня 2018 року між позивачем та Акціонерного товариства «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № Z06.00608.004664731, згідно якого відповідач надав позивачу кредит на поточні потреби у розмірі 30000,00 грн., включаючи витрати на страхові платежі, зі змінною ставкою з кінцевим терміном повернення 14 грудня 2020 року. При укладенні договору в порушення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем не надано повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування та порушено вимоги ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Крім того, встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором (п.п.1.11). Також відповідно до п.1.13 кредитного договору позичальником надано згоду на укладення на рахунок позичальника договору добровільного страхування життя. Оскільки страхування є добровільним, то відповідач не має права обмежувати позивача у виборі страхової компанії. У зв`язку з чим просить визнати недійсним кредитний договір № Z06.00608.004664731 від 14 грудня 2018 року, укладений між позивачем та Акціонерним товариством «Ідея Банк».

Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

14 грудня 2018 року між позивачем та Акціонерним товариством «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № Z06.00608.004664731, згідно якого відповідач надав позивачу кредит на поточні потреби у розмірі 30 000,00 грн., включаючи витрати на страхові платежі, зі змінною ставкою з кінцевим терміном повернення 14 грудня 2020 року (а.с. 8-9).

Позивач просить визнати недійсним кредитний договір № Z06.00608.004664731 від 14 грудня 2018 року, укладений між позивачем та Акціонерним товариством «Ідея Банк»..

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання кредитного договору недійсним.

Предметом доказування є недодержання вимог, що є необхідними для чинності правочину.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Представник відповідача скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, в якому зазначено, що позивач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміну його викладу не висловив, а зміст Договору жодним чином не порушує його законних прав та інтересів. Згідно п.8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, який набрав чинності з 10 червня 2017 року, загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Отже, відповідач не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо. Згідно Паспорту споживчого кредиту(інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), яку власноручно підписав позивач та з яким погодився, плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена у розмірі 2,15 % від залишку заборгованості на кінець місяця, яку позивач згідно п.2.1 Кредитного договору щомісячно повинен сплачувати включно до 14 дня/числа кожного місяця згідно графіку щомісячних платежів. Необґрунтованим є посилання позивача на порушення його права щодо добровільного страхування, оскільки ним власноручно підписаний Договір добровільного страхування життя. Посилання позивача на неправомірність положень договору про невідкличність його згоди на обробку персональних даних є необґрунтованим, оскільки зі змісту п.5.11 Кредитного договору вбачається, зокрема, що позичальник посвідчує, що отримав повідомлення про включення інформації про нього до бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» у межах, визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про свої права, передбачені Законом України « Про захист персональних даних» і про осіб, яким надаються його дані для виконання вищезазначеної мети. Отже, позивач жодним чином не позбавлений права письмово скасувати наданий ним дозвіл на обробку Банком його персональних даних. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору відповідач надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Підставою для визнання кредитного договору недійсним позивачем зазначено про відсутність будь-якої необхідної інформації щодо кредиту, всіх умов кредитування та іншої інформації, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п .5.1 кредитного договору позичальник заявляє та гарантує, що: уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться в даному Договорі та кредитній справі Позичальника у Банку), які повідомлені та надані мною Банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю; Банк перед укладенням кредитного договору повідомив в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація відома та зрозуміла; ознайомилася з тарифами Банку і згідна з ними; належний примірник оригіналу Договору вручено Банком при підписанні Договору; умови Договору вважає справедливими і такими, що відповідають інтересам.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним

В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Згідно до вимог ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК).

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Пунктом 6 зазначеної постанови встановлено, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Судом встановлено, що перед укладенням оспореного позивачем кредитного договору, відповідачем на виконання вимог Закону України „Про захист прав споживачів" надано споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування, а позивач засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився умовами кредитного договору, в Паспорті споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), підписаного позивачем 14 листопада 2018 року.

Твердження позивача про ненадання довідки чи повідомлення як окремого документа із інформацією, встановленою положеннями ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не ґрунтується на законі.

Отже, позивачем не доведено відсутність будь-якої необхідної інформації про умови кредитування, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Не ґрунтуються на вимогах законодавства посилання позивача на порушення вимог ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» з огляду на таке.

Згідно ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (ст. 11 Закону України «Про інформацію»).

Однак відповідно до п. 5.1 Кредитного договору позичальником надано згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання Позичальником взятих на себе зобов`язань.

Отже, при укладенні договору позики сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист персональних даних».

Також підставою позовних вимог позивачем зазначено про несправедливі умови договору щодо стягнення комісії, яка передбачена п. 1.11 кредитного договору.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що за змістом п.1.11. кредитного договору позичальник сплачує Банку щомісячно плату за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

У відповідності до ст. 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

З 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом ; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно Паспорту споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), підписаного позивачем 14 листопада 2018 року, плата за обслуговування кредитної заборгованості складає 2.15 % щомісячно від початкової суми кредиту. Реальна річна процентна ставка становить 103,86772157 % (а.с. 26).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка набрала чинності на момент укладення оспорюваного кредитного договору), цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Отже, на момент укладення позивачем кредитного договору набрали чинності Закон України «Про споживче кредитування» та відповідні зміни до Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яких не забороняється встановлення комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця.

З 10 червня 2017 року набули чинності Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49.

Пунктом 5 Правил передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послуг банку за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Колонка 7 "Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит", що є додатком 2 до зазначених Правил, передбачає здійснення платежів позичальником на користь банку за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі, платежі за ведення рахунку та розрахунково-касове обслуговування.

Приймаючи до уваги наведене, отримання банком плати за обслуговування кредиту не суперечить приписам Закону України «Про споживче кредитування», оскільки щомісячна плата в розмірі 2.15 % за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно від початкової суми кредиту встановлена за надання послуг позичальнику за кредитним договором, за даних обставин відсутні підстави для визнання оспорюваного позивачем договору у вказаній частині недійсним.

Підставою для задоволення позовних вимог позивач зазначив про обмеження відповідачем права позивача у виборі страхової компанії.

Відповідно до п.1.13 кредитного договору позичальником надано згоду на укладення на рахунок позичальника договору добровільного страхування життя.

14 грудня 2018 року між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» укладено договір добровільного страхування майна, що є предметом застави/іпотеки (а.с.10-11).

При укладанні спірного кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів".

Виходячи з наведеного, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» за участю третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка Життя» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним повністю.

Керуючись ст.ст. 32, 129 Конституції України, ст.ст. 203, 204, 215, 626, 627, 628, 638 ЦК України, Законом України "Про захист прав споживачів", Законом України «Про захист персональних даних», Законом України «Про інформацію», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про споживче кредитування», Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017 № 49, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» за участю третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка Життя» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна