Справа № 462/3388/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Тимощук І.І.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні ними квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення їх з даної квартири. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , за цією ж адресою зареєстрований. Також за даною адресою зареєстровані та фактично проживають відповідачі, а також його мати - ОСОБА_7 .. Квартира складається з двох кімнат, загальною площею 41,02 м.кв. З відповідачами у нього складні стосунки, виникають постійні конфлікти, вони погрожують йому та його матері, з приводу чого він неодноразово звертався до органів поліції. Крім того відповідачі довели стан квартири до антисанітарних умов та зберігають величезну кількість непотребу, що унеможливлює нормальне проживання в даній квартирі. Просить позов задовольнити.

05.08.2020 року відповідач ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у вказаній квартирі він проживає з народження зі своєю матір`ю та братом. Іншого житла ні він, ні його брат, на матір не має, а спірна квартира є їхнім єдиним місцем проживання. Вважає, що вимоги позивача порушують його права гарантовані ст. 47 КУ, а тому просить в задоволенні позову відмовити.

05.08.2020 року відповідач ОСОБА_5 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у вказаній квартирі він проживає з народження зі своєю матір`ю та братом. Іншого житла ні він, ні його брат, на матір не має, а спірна квартира є їхнім єдиним місцем проживання. Вважає, що вимоги позивача порушують його права гарантовані ст. 47 КУ, а тому просить в задоволенні позову відмовити.

12.08.2020 року позивач подав відповідь на відзив, в якій вказав, що він не зобов`язаний забезпечувати відповідачів житлом, вони не є членами його сім`ї, натомість проживання сторонніх осіб в його квартирі порушує його права. Також зазначає, що відповідачі псують його майно та створюють нестерпні умови для проживання, не платять за комунальні послуги.

20.08.2020 року відповідач ОСОБА_4 подав заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав, що його мати ОСОБА_3 регулярно оплачує комунальні послуги, а доводи позивача, щодо пошкодження його майна не відповідають дійсності, оскільки вони бережно ставляться до збереження майна.

В судовому засіданні позивач та його представник дали пояснення аналогічно наведеними в позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що так як його мати, яка була власником житла, є вже похилого віку, він вирішив, що необхідно оформити необхідні документи на квартиру, тому він звернувся за консультацією до юриста, який йому порадив укласти договір дарування. Уклавши відповідний договір він став єдиним власником майна, а тому має безпосереднє право вимагати відповідачів виселитися з його квартири. Позивачу дійсно відомо, що іншого житла у відповідачів немає, однак забезпечувати їх житлом не є його обов`язком. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

Відповідачі та їх представник дали пояснення аналогічно наведеними у відзивах на позовну заяву, додатково пояснили, що вони з народження проживають у вказаній квартирі, справно сплачують комунальні послуги. Іншого житла для проживання у них немає, а тому просять суд в задоволенні позову відмовити.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він є головою ЖБК цього будинку, вказав, що сторони проживають у цій квартирі з народження та між ними дійсно існують конфлікти, що зумовлені невеликою житловою площею.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , на підставі договору дарування, є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 5/.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку ЖБК №70 від 11.06.2020 року у вказаній квартирі прописані: ОСОБА_1 - власник житла, ОСОБА_7 - мати, ОСОБА_3 - сестра, ОСОБА_4 - племінник, ОСОБА_5 - племінник /а.с. 6/.

Позивач звертаючись до суду з позовом покликається на ст. 41 Конституції України, ст. 319,383,391 ЦК України, вказуючи на те, що у нього з відповідачами неприязні стосунки, проживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_1 , порушує його право власності та перешкоджає йому у здійсненні права користування своїм майном, у зв`язку з чим просить виселити відповідачів з вказаної квартири.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У відповідності із положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із статтею 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) дійшла висновку про те, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц (провадження № 61-13962св18), від 24 червня 2020 року у справі № 309/1158/18. Підстави для відступлення від зазначених висновків відсутні.

Враховуючи вищенаведене, в даній справі виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав останніх на житло, внаслідок чого вони можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Під час розгляду справи судом встановлено, що не заперечується сторонами, що відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_1 з народження, як члени сім`ї попереднього власника квартири, ОСОБА_7 (матері позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 ) та проживають в такій по сьогодні. Іншого житла у них немає.

Таким чином, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , правомірно набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї попереднього власника квартири. Доказів на спростування правомірності користування цією квартирою відповідачами, самоправності зайняття ними цього жилого приміщення, позивачем не надано.

Судом також встановлено, що позивач став власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, який був укладений між колишнім власником житла, матір`ю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та теперішнім власником, позивачем ОСОБА_1 . При вчиненні правочину дарування квартири обдарований ОСОБА_1 був обізнаний про наявність у ОСОБА_3 права користування вказаною квартирою, як у члена сім`ї власника квартири ОСОБА_7 , так як ОСОБА_3 є її донькою. Обізнаність позивача щодо фактичного проживання та реєстрації у спірній квартирі відповідачів на момент укладення договору дарування ним не заперечується.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В судовому засідання позивач підтвердив, що вказана квартира є єдиним помешканням відповідачів з народження, іншого житла у них немає, він не попереджав відповідачів про перехід до нього права власності на цю квартиру, не з`ясував у них наміри щодо подальшого проживання у квартирі після її відчуження або про відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку.

Таким чином, дії сторін за договором дарування квартири були недобросовісними стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .. ОСОБА_4 та спрямованими на позбавлення їх права користування житлом. Хоча позивач і набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але не виявив розумної дбайливості щодо інтересів відповідачів, не з`ясував, чи відмовляються вони від свого права користування жилим приміщенням. Укладення даного договору дарування квартири попереднім власником, членом сім`ї якої є відповідачі, поставило під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченками, втративши право користування житлом, яким вони на законних підставах користувалися з народження.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст.5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР.

Позивачем не доведено наявність правових підстав, передбачених статтею 116 ЖК УРСР, з якими закон пов`язує можливість виселення осіб з жилого приміщення без надання їм іншого житла. Покликання позивача на неприязні стосунки з відповідачами та виникнення постійних конфліктів не є правовою підставою для їх виселення, а твердження ОСОБА_1 про нанесення тілесних ушкоджень його матері ОСОБА_7 з боку відповідачів не підтверджені належними доказами. Крім того, суд не бере до уваги ні покази свідка, ні відеозаписи, оскільки такі не підтверджують позовних вимог позивача, а відомості, які містяться у них, не стосуються предмету доказування.

Крім цього суд зазначає, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами даної справи позивачем не доведено.

Враховуючи положення статті 47 Конституції України, статей 109, 116, 150 ЖК УРСР, статті 391 ЦК України, а також те, що ні нормами ЦК України, ні ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ОСОБА_4 з цієї квартири без надання іншого житла, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст.4, 5, 10, 12, 76-81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний см. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15 жовтня 2020 року.

Суддя /підпис/ Постигач О.Б.

З оригіналом згідно

Суддя Постигач О.Б.