Справа № 431/6207/19
Провадження № 22-ц/810/539/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді- доповідача Орлова І. В., суддів - Н.М. Авалян, Назарової М.В.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 431/6207/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 23 липня 2020 року (суддя Кудрявцев І.В.), -

встановив:

22 жовтня 2019 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернувся з позовом у якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 кредитну заборгованість.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 лютого 2013 року банк уклав з відповідачем кредитний договір, який був оформлений у формі Анкети-заяви. За умовами цього договору позичальник ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5.700,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Скориставшись кредитними коштами, відповідач не виконав зобов`язання щодо своєчасного повернення грошей. Внаслідок невиконання умов договору станом на 30 вересня 2019 року утворилася заборгованість у загальній сумі 35865, 22 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 4673,07 гривень ; 28808,09 гривень - проценти на поточну та прострочену заборгованості за користування кредитом; 200 грн. комісія; 500 грн. - штрафи (фіксована частина); 1 684, 06 грн. (штраф) - процентна складова. Зазначену заборгованість і судові витрати позивача просив стягнути на свою користь.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 23 липня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Узагальнені доводи апеляційної інстанції зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у відповідача боргу за укладеним між сторонами 26 лютого 2013 року кредитним договором.

Після підписання Анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 5700 грн. ОСОБА_1 не заявляв вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Суд першої інстанції помилково визнав зазначені у розрахунку від 25.07.2014 року платежі у розмірі 100,00 гривень та від 16.11.2016 року у розмірі 9081,26 гривень, як суми погашення боргу, оскільки це були операції Банку щодо списання штрафів та відсотків військовослужбовцям. Оскільки відповідач не здійснював жодних платежів, то суд дійшов помилкового висновку про відсутність заборгованості за договором.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою від 16 вересня 2020 року постановлено здійснювати розгляд справи за апеляційною скаргою у поряду письмового провадження. У задоволенні клопотання позивача про прийняття додаткових доказів відмовлено на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України (а. с. 143-144).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 16 листопада 2016 року відповідач у повному обсязі погасив заборгованість за кредитом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з правильністю висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.

В апеляційній скарзі банк наполягав на стягненні з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4673,07 гривень, відсотків у розмірі 132,20 гривень, які нараховані станом на 11.03.2014 року та відсотків за період з 01.07.2016 року (строк закінчення дії картки) за ставкою 30% річних в розмірі 478,98 гривень (611,18 гривень всього за відсотками), а всього на загальну суму 5284,25 гривень.

Виходячи із змісту апеляційної скарги, рішення суду не оскаржується в частині відмови у стягненні з відповідача комісії і штрафів. У зазначеній частині рішення суду першої інстанції не є предметом апеляційного перегляду.

Судом встановлено, що 26 лютого 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а. с. 11). Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодився, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, а також з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчив, що він ознайомлений і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, а також з Тарифами банку, які були надані заявнику для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно, заявника було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку розміщені на офіційному сайті банку. Відповідач зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Згідно повідомлення Старобільсько - Новопсковського ОРВК від 25.06.2020 року (а.с.87) ОСОБА_1 у період з 18.03.2014р. до 30.06.2016р., з 03.08.2017р. до 11.02.2019р. та з 28.11.2019р. до теперішнього часу перебував на військовому обліку офіцерів запасу у Старобільсько-Новопсковському ОРК, з 30.06.2016р. по 03.08.2017р. та з 11.02.2019р. по 28.11.2019р. проходив військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та перебував у статусі військовослужбовця.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначив, що за Кредитним договором № б/н від 26 лютого 2013 року станом на 30 вересня 2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 35865,22 гривень , яка складається у тому числі з 4673,07 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту, 28808,09 грн заборгованості за процентами, 200 гривень заборгованості за комісією та 2184,06 гривень заборгованості по штрафам. При цьому позивач не посилався на те, що банк проводив операції щодо списання штрафів та відсотків відповідачу, як військовослужбовцю (а. с. 3-10).

Відповідно до положень статей 526, 530, 610, ч. 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції з наведенням відповідного розрахунку встановив, що сума заборгованості за кредитним договором відповідача ОСОБА_1 перед позивачем АТ КБ «ПриватБанк» станом на 16.11.2016 року складалась із заборгованості за тілом кредиту у сумі 4.673,07 гривень та за відсотками за користування кредитом у сумі 3.395,56 грн., та складала загальну суму 8068 гривень 63 копійки. Суд апеляційної інстанції погоджується з правильністю такого розрахунку і з наведеними на його обґрунтування висновками.

Внесений 16 листопада 2016 року платіж на погашення кредиту у сумі 9081,26 грн. повністю покрив заборгованість за тілом кредиту та відсотками, що були нараховані станом на вищевказану дату. Про те, що внесений 16 листопада 2016 року платіж відноситься до операцій банку щодо списання штрафів та відсотків військовослужбовцям, матеріалами справи не доведено, про вищевказані обставини банк у позові не заявляв і на зазначені обставини не посилався.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Враховуючи, що справу віднесено до категорії малозначних (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), то відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Старобільського районного суду Луганської області від 23 липня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: І. В. Орлов

Судді: Н.М. Авалян

М.В. Назарова