печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

30 вересня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Диба І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у залі судових засідань подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хоменка Вадима Валерійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України боржника у виконавчому провадженні № 60273217 ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/75448/17-ц,-

ВСТАНОВИВ:

До Печерського районного суду м. Києва, на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2020, надійшло вказане подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України ОСОБА_2 , в обґрунтування якого вказано, що боржником не виконуються зобов`язання перед стягувачем ОСОБА_3 , відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року, яким присуджено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 1 324 471, 12 грн.; завданої моральної шкоди в розмірі 25 000 грн.; судовий збір у розмірі 8 640,00 грн.

Обґрунтовуючи подання, приватний виконавець зазначив, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хоменка В.В. перебуває виконавче провадження АСВП № 60273217 з примусового виконання виконавчого листа №757/75448/17-ц від 27.09.2019 року, що видав Печерський районний суд м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми завданої матеріальної шкоди в розмірі 1324471,12 грн., суму завданої моральної шкоди в розмірі 25000 грн., судовий збір у розмірі 8640 грн.

На адресу боржника неодноразово скеровано вимоги, якими останню зобов`язано виконати рішення суду.

Однак боржник проігнорувала законні вимоги приватного виконавця, жодної інформації про майно, на яке можливо звернути стягнення, відповідно до вимог Закону, для виконання виконавчого документа та пояснень про причини невиконання рішення суду, боржник не надала.

Таким чином, приватним виконавцем вжито усіх передбачених чинним законодавством заходів примусового виконання рішень.

З огляду не те, що боржник рішення суду не виконує, на виклики не з`являється, кореспонденцію спеціально не отримує, що підтверджується наявністю в матеріалах виконавчого провадження повернутих листів, злісно ухиляється від виконання зобов`язань, що підтверджується складеними актами під час проведення виконавчих дій, з метою своєчасного та повного виконання виконавчого документа та керуючись положеннями законодавства просив подання задовольнити.

Положенням цивільного процесуального закону, а саме: частиною першою ст. 441 ЦПК України визначено, що ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

У судове засідання приватний виконавець не з`явився, разом із поданням надав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вивчивши подання, дослідивши копії матеріалів виконавчого провадження, що містяться у матеріалах справи, та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

11 червня 2019 року Печерським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, яким присуджено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 1 324 471, 12 грн.; завданої моральної шкоди в розмірі 25 000 грн.; судовий збір у розмірі 8 640,00 грн.

На виконання зазначеного рішення 27 вересня 2019 року, яке набрало законної сили 12 липня 2019 року, Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист, який разом із заявою стягувача, подано для виконання до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хоменка В.В.

09 жовтня 2019 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60273217, копії якої направлено стягувачу - до відома, боржнику - до виконання. Згідно з постановою від 09 жовтня 2019 року, боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей, вирішено стягнути виконавчий збір / основну винагороду у розмірі 135 811,11 грн.

Як вбачається з відмітки на поштовому конверті, направленому на адресу боржника, кореспонденція останньою не була отримана, конверт повернувся до відправника у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання на відділенні пошти.

У межах виконавчого провадження № 60273217 приватним виконавцем вчинено низку запитів, для з`ясування існуючого майнового стану боржника, і встановлено, що боржник на обліку в органах Державної податкової служби не перебуває, відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби, пенсійні виплати не отримує, відсутні відомості про роботу за трудовими та цивільно-правовими договорами, або про останнє місце роботи, серед власників пакетів голосуючих акцій акціонерних товариства ОСОБА_5 - відсутня.

Постановою від 09 жовтня 2019 року вирішено стягнути з боржника на користь приватного виконавця Хоменко В.В. виконавчий збір у розмірі 135 811,11 грн.

Окрім того, постановою приватного виконавця від 09 жовтня 2019 року у відповідності до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» та до заяви стягувача, винесено постанову про арешт майна боржника, копії направлено до Регіонального сервісного центру МВС України в м. Києві до виконання та сторонам до відома.

09 жовтня 2019 року приватним виконавцем керуючись положенням п. 6 ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» винесено постанову про арешт коштів боржника, та копії направлено до банківських установ.

Згідно з відомостями, отриманими на запити державного виконавця у межах виконавчого провадження № 60273217, станом на 30 січня 2020 року боржник пенсійні виплати не отримує, відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби, відсутні відомості про роботу за трудовими та цивільно-правовими договорами, або про останнє місце роботи, станом 23 жовтня 2019 року відсутні зареєстровані за нею транспортні засоби, станом на 09 жовтня 2019 - відсутні відомості про перетин нею державного кордону України.

Таким чином, матеріали виконавчого провадження № 60273217 не містять будь-яких доказів, які б давали підстави для висновку про те, що боржник повідомлений про відкриття відносно неї виконавчого провадження, і як наслідок, ухиляється від виконання судового рішення, а матеріали судової справи не містять достовірних даних про те що, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за адресою вказаною у виконавчому листі, як наслідок адресу направлення кореспонденції.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини першої ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у пункті 18 частини третьої ст. 11 Закону № 606-ХІV, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде встановлено протилежне. Наявність умислу та обставин, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається із змісту подання державного виконавця, боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язання, проте не надано доказів того, що він безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, або доказів, які дають підстави вважати, що боржник має намір ухилитися від виконання рішення суду шляхом залишення території України, а також доказів того, що вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боржником суми боргу, а тому висновок про умисні дії боржника щодо уникнення виконання судового рішення є передчасним та неспівмірним з огляду на надані суду письмові докази.

Згідно з п. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю вчасною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах, національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав чи свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" від 26.11.2009 р. Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Аналогічна правова позиція висловлена у рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2013р. у справі "Хлюстов проти Росії". Згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Хлюстов проти Росії" від 11.07.2013р. ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання".

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" слід розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини переборної сили, події тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок врегульовано Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (зі змінами)від 21 січня 1994 року, яким визначено випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та встановлено порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 2, 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово обмежено право на виїзд з України, зокрема, у тому випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ст. 313 ЦК України).

Державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року (скарга № 28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, судом зазначено, що обмеження щодо заборони у праві виїзду за межі країни повинні бути обґрунтовані та пропорційні.

Також суд вважає, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України не є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку зумовлює пришвидшення виконання рішення суду.

Окрім того, за змістом ст. 441 ЦПК України, вирішення питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), за поданням державного виконавця за відсутності останнього не є виправданим, оскільки саме він зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

За викладених обставин суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні подання.

На підставі вищенаведеного, керуючись положеннями Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», ст. 1-22, 441, 352-353 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хоменка Вадима Валерійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України боржника у виконавчому провадженні № 60273217 ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/75448/17-ц - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя О.Л.Бусик