Справа №198/32/20
Провадження №2/0198/89/20
07 квітня 2020 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Ткаченко Т.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в смт Юр`ївка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Позивач АТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" зазначає, що на підставі підписаної заяви № б/н від 15.03.2011 відповідачка отримала кредит у сумі 3 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею і Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.
Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачці кредит у встановленому договором розмірі.
В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 28.11.2019 має перед Банком заборгованість у розмірі 12 824,12 грн., яка складається з наступного: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 7 388,92 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України - 1 031,91 грн., заборгованість за пенею - 3 316,43 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 586,86 грн.
На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 12 824,12 грн. за кредитним договором № б/н від 15.03.2011 та судові витрати в сумі 2 102,00 грн.
Ухвалою від 29.01.2020 позов залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. У встановлений строк Банк недоліки позову усунув та надав необхідні документи.
11 лютого 2020 року ухвалою суду у справі відкрито спрощене позовне провадження.
Представник позивача разом з позовом надав суду письмову заяву про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, у разі неявки відповідача просить ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів та розглянути справу за його відсутності.
Відповідачці у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання направлено позовну заяву з доданими документами, судову повістку про виклик до суду та копію ухвали про відкриття провадження, якою повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, а також роз`яснено право подати відзив на позовну заяву. Однак, поштова кореспонденція повернулась на адресу суду з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (а.с. 75,76).
Судова повістка про виклик у судове засідання, призначене на 18.03.2020, відповідачці також не була вручена та повернулась на адресу суду з відміткою об`єкта поштового зв`язку «за зазначеною адресою не проживає» (а.с. 80-81).
Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження надсилається учасникам справи в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.
За правилами п. 4 ч. 8 ст. 128, п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку, копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, вважається днем вручення судової повістки, судового рішення.
З огляду на викладене, відповідачка вважається такою, що належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду справи, однак, в жодне судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов не подавала, тому зі згоди позивача та на підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів.
Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 15.03.2011 ОСОБА_1 заповнила та підписала анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Підписавши вказану анкету-заяву, відповідачка погодилася, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а. с. 16).
Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
З огляду на викладене, підписана відповідачкою анкета-заява від 15.03.2011 № б/н разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами свідчить про прийняття нею публічної оферти банку укласти договір про надання банківських послуг шляхом приєднання до умов такого правочину.
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
В силу положень статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Викладеними нормами права встановлено обов`язкову письмову форму та істотні умови кредитного договору, а саме: розмір кредиту та відсотків за користування кредитом, прядок погашення кредитної заборгованості, які узгоджуються між сторонами при укладенні правочину шляхом підписання його примірників.
За твердженням позивача та згідно з наданим ним розрахунком заборгованості відповідачка у зв`язку з неналежним виконанням договору № б/н від 15.03.2011 станом на 28.11.2019 має перед Банком заборгованість у розмірі 12 824,12 грн., яка складається з наступного: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 7 388,92 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України - 1 031,91 грн., заборгованість за пенею - 3 316,43 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 586,86 грн.
Для перевірки наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором суд на підставі наданих АТ КБ «ПриватБанк» доказів має встановити узгоджений між сторонами строк та порядок виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань та нарахування неустойки у разі порушення нею умов договору.
Разом з тим, дослідивши анкету-заяву № б/н від 15.03.2011, суд встановив, що остання не містить строку та порядку погашення кредитної заборгованості, а також сплати неустойки. До того ж, в анкеті-заяві у розділі «Виявляю бажання оформити на своє ім`я» відсутня відмітка відповідачки навпроти рядка «Картка Універсальна».
Також на підтвердження позовних вимог позивач до позову додав документ під назвою «Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому наявні умови кредитування для декількох видів платіжних карток: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с. 19).
Між тим, ані в позовній заяві, ані в доданих до неї документах не зазначено, який конкретно вид платіжної картки («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду» тощо) отримала відповідачка та які умови кредитування застосовував банк під час нарахування спірної кредитної заборгованості.
У зв`язку з вищенаведеним, суд позбавлений можливості з`ясувати, за яким Тарифом обслуговувалась видана відповідачці кредитна картка, та встановити істотні умови договору № б/н від 15.03.2011, на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, факт порушення ОСОБА_1 умов цього правочину, а також перевірити правильність нарахування неустойки.
До того ж, Витяг з Тарифів та Умови та правила надання банківських послуг, які додані до позову, не підписані відповідачкою.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів, Умови та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили саме ті умови щодо порядку повернення кредитних коштів та сплати неустойки, які зазначені в цих документах.
Згідно зі статтями 76, 77, 79, 80, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У зв`язку з цим, виходячи з принципу змагальності, сторона не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу).
За таких обставин та без наявних підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи, надані банком Витяг з Тарифів та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді строк та порядок повернення кредитних коштів та сплати неустойки за порушення виконання позичальником своїх зобов`язань.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
За положеннями частини 2 статті 11 Закону №1023-XII перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
На підставі викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 пені у розмірі 3 316,43 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн., штрафу (процентна складова) у сумі 586,86 грн. суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами, тому відмовляє у їх задоволенні.
Щодо вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, у розмірі 1 031,91 грн., суд зауважує таке.
За частиною 1 статті 1048, частиною 1 статті 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Крім того, підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.
Частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Як встановлено судом, анкета-заява № б/н від 15.03.2011 не містить строку та порядку погашення кредитної заборгованості, що унеможливлює встановлення факту порушення ОСОБА_1 строку повернення боргу, а доказів пред`явлення відповідачці вимог про повернення кредиту до моменту звернення з цим позовом до суду позивач не надав.
Отже, відсутні підстави для застосування до ОСОБА_1 відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України, та стягнення з нього 3% річних від суми боргу у розмірі 1 031,91 грн., тому суд відмовляє у задоволенні цих вимог.
Водночас суд зауважує, що оскільки укладений між сторонами договір від15.03.2011 не містить строку повернення кредиту (користування ним) та враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Викладені висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у Постанові від 03.07.2019 р., у цивільній справі № 342/180/17.
Таким чином, суд стягує з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7 388,92 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2 102,00 грн. Будь-яких заяв, клопотань про стягнення з відповідача інших судових витрат позивачем не заявлено.
Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню у сумі 7 388,92 грн., що складає 57 % від загальної суми заявлених позивачем вимог, суд стягує з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1 198,14 грн.
Керуючись ст. ст. 207, 256, 267, 625-628, 634, 638, 1048, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263- 265, 268, 273, 280, 354 ЦПК України, суд
Позов Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому ЦПК України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Повне судове рішення складено та підписано 07 квітня 2020 року.

Суддя І. О. Гайдар