Справа № 643/1045/13- ц
Провадження № 6/643/378/20
УХВАЛА

13.10.2020

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за заявою ОСОБА_1

про заміну сторони у виконавчому провадженні № 59946584

у справі № 643/1045/13-ц

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

19.03.2013 року Московський районний суд м. Харкова ухвалив заочне рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» задовольнив повністю та стягнув на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № Ф92/1008/В5(А100080) від 13.10.2008 року у сумі 85 713 (вісімдесят п`ять сімсот тринадцять) грн. 86 коп. та судовий збір у розмірі 857 (вісімсот п`ятдесят сім) грн. 14 коп.

На виконання вищевказаного рішення Московським районним м. Харкова направлено стягувачу виконавчий лист.

Рішення суду набрало законної сили та на теперішній час не виконано.

ОСОБА_1 (надалі заявник) звернувся до Московського районного суду м. Харкова із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі № 643/1045/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Вищевказана заява мотивована тим, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року було задоволено позовні вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс» та стягнуто з ОСОБА_2 85 713, 86 грн. боргу та 857, 14 грн. судових витрат. На виконання заочного рішення 29 жовтня 2013 року Московським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 40517720. Протоколом № 01/08-2018 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» від 01 серпня 2018 року було перейменовано назву стягувача з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на Товариство з обмеженою відповідністю «Вердикт Капітал» та змінено його юридичну адресу. 31.05.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» та ОСОБА_1 було укладено договір № 30/05-19 про відступлення права вимоги за кредитним договором № Ф92/1008/В5(А100080) від 13.10.2008 року з усіма змінами і доповненнями до нього, який укладений між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_2 . У зв`язку з цим, заявник просить суд здійснити заміну стягувача у виконавчому провадженні.

08.10.2020 року від представника заявника надійшла заява про виправлення описки у прохальній частині заяви. Відповідно до вказаної заяви заявник просить замінити сторону у виконавчому провадженні № 59946584.

У судове засідання 13.10.2020 року сторони не з`явились, про час і місце розгляду заяви повідомлені належним чином.

Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 442 Цивільного процесуального кодексу України неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження, суд вважає за можливе розглянути заяву без участі представників учасників справи.

Розглянувши подану ОСОБА_1 заяву про заміну стягувача у виконавчому провадженні, суд вирішив задовольнити її, враховуючи наступне.

Згідно з частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до ч. ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Крім того, норма статті 442 ЦПК України має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме: замінити сторону виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.

Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто, може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що 31.05.2019 року між стягувачем (Сторона 1) та заявником (Сторона 2) було укладено Договір № 30/05-19 про відступлення права вимоги за кредитним договором (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Сторона 1 зобов`язується відступити (передати) Стороні 2 належне Стороні 1 право вимоги, яке належить їй на підставі Договору відступлення права вимоги б/н від 06.10.2010, укладеного з ПАТ «Кредобанк» за Кредитним договором № Ф92/1008/В5(А100080) від 13.10.2008 року з усіма змінами і доповненнями до нього, який укладений між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_2 в обсязі, що визначається у цьому Договорі, а Сторона 2 зобов`язується перераховувати на користь Сторони 1 грошову суму в розмірі ціни Договору на умовах цього Договору та прийняти право грошової вимоги. Під правами вимоги розуміються всі права вимоги до Боржника, що наявні у Сторони 1 по Кредитним договорам на дату укладання даного Договору, в тому числі право грошової вимоги заборгованості за кредитом, процентами, що належать до сплати за користування кредитними коштами, що передбачене Кредитним договором, а також права, що забезпечують виконання зобов`язання Боржника за Кредитним договором.

Відповідно п. 4.1. Договору права вимоги вважаються відступленими (переданими) Стороною 1 та набутими (прийнятими) Стороною 2 в день належного виконання Стороною 2 умов п.3.1. 3.3. цього Договору, про що Сторонами укладається відповідний акт приймання-передачі Прав вимоги.

Згідно з п. 4.2. Договору в момент укладення Акту приймання передачі Прав вимоги, що укладається за умовами та після належного виконання Стороною 2 зобов`язань щодо здійснення оплати, передбачених п. 3.1. -3.3. цього Договору, сторона 1 відступає (передає в момент укладення Акту приймання-передачі Права вимоги) Стороні 2 Права вимоги за Договором Забезпечення.

Пунктом 4.3. Договору передбачено, що передача документів, визначених в п. 4.1. цього Договору від Сторони 1 до Сторони 2 здійснюється Сторонами згідно Акту прийому-передачі документів.

З акту прийманняпередачі прав вимоги вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» передало, а ОСОБА_1 прийняв право вимоги за кредитним договором № Ф92/1008/В5(А100080) від 13.10.2008 та право вимоги за договором застави № б/н від 13.10.2008.

Відповідно до акту приймання-передачі документів, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» передало, а ОСОБА_1 прийняв оригінали наступних документів: кредитних договорів, суттєвої кореспонденції, документації, наданої позичальниками при підписанні Кредитних договорів, матеріали судових та виконавчих проваджень.

У постанові Верховного суду України від 20.11.2013 у справі № 6-122цс13 суд дійшов правового висновку про те, що передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги (договір цесії) є правонаступництвом і такий правонаступник кредитора має право звертатися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження. Правова позиція Верховного суду України обґрунтована тим, що виходячи зі змісту статей 512,514 ЦК України, ст. 378 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», а також згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою ЄСПЛ, - виконання судового рішення є завершальною частиною судового процесу та невід`ємною складовою гарантованого державою права на справедливий суд.

За змістом частин другої, третьої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення віднесено до основних засад судочинства.

Відповідно до мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 №16-рп/2009виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Оскільки, виконання судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, то заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Обов`язковість виконання судових рішень, як невід`ємна складова частина права громадянина на справедливий суд, встановлена також практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та відповідними нормами (ст.6, 13, ст.1 Першого протоколу)Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

У рішенні у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine, №60750/00, 20.07.2004) ЄСПЛ беззастережно зазначив, що передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Аналогічна правова позиція викладена і в рішенні Європейського суду, прийнятому у справі «Soering проти Сполученого королівства», де зазначалося, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції (право на справедливий суд).

Відповідно до статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами та виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. (ч. 1 ст. 431 ЦПК України)

Оскільки виконання рішення суду є невід`ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Одночасно суд зазначає, що статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про визнання недійсним вищевказаного правочину про відступлення права вимоги.

Вирішуючи питання про заміну сторони у виконавчому провадженні суд виходить з того, що вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження здійснюється судом з урахуванням положень статей 76-80, 86 ЦПК України, тобто за перевірки та надання оцінки доказам, наданим в обґрунтування відповідної заяви, зокрема, їх достовірності та достатності для висновків про фактичний перехід прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи на підставі правочину, якому має бути надана оцінка на предмет нікчемності, тобто недійсності в силу положень закону. При цьому, встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду такої заяви, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про заміну стягувача у виконавчому провадженні № 59946584 з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» на ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 13, 18, 431, 259, 447-451 ЦПК України, ст. ст. 512, 514 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

2. Змінити стягувача у виконавчому провадженні № 59946584 з виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.03.2013 року у справі № 643/1045/13-ц з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» на ОСОБА_1 .

3. Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили після її підписання суддею, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання у відповідності до п. 15.5. ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного процесуального кодексу України апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова.

Суддя Н.В. Новіченко