Дата документу 13.10.2020 Справа № 331/6707/15-ц
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №331/6707/15 Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/2314/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 093,6 доларів США, із яких: 13 258,94 доларів США заборгованості за кредитом, 658,94 доларів США заборгованості по процентах за користування кредитом, 112 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 63,72 доларів США заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов`язань.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 серпня 2007 року Банк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № ZPC0GK00000658, згідно з умовами якого останній отримав кредит на суму 24 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на термін до 26 серпня 2037 року.

Кредитні зобов`язання ОСОБА_1 забезпечені порукою ОСОБА_2 , про що між Банком та поручителем того ж дня був укладений договір поруки, згідно з умовами якого боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 05 серпня 2015 року утворилася заборгованість, яку позивач на підставі ст.ст.554, 1050 ч.2, 1054 ЦК України просив стягнути солідарно з відповідачів у судовому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 029,88 доларів США, яка складається 13 258,94 доларів США заборгованості за кредитом, 658,94 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 112 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 1383,36 грн. заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за кредитним договором підтверджується встановленими судом обставинами, вимогу кредитора до ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 про погашення заборгованості за кредитним договором від 27.08.2007 №ZPC0GK00000658 було відправлено 15.08.2015, позивач звернувся до суду у межах шестимісячного строку дії поруки. Умовами кредитного договору передбачено, що якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неналежне повідомлення його про час і місце розгляду справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи. ОСОБА_1 указує, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки кредит видавався в іноземній валюті, позичальник не мав ліцензії на здійснення валютних операцій, курс валюти з часу укладання договору і до моменту пред`явлення права вимоги значно зріс, що значно погіршує становище позичальника і фактично унеможливлює виконання зобов`язання з повернення коштів. Вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам ст.ст.203, 215 ЦК України і підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст.ст.229, 230 ЦК України.

15 травня 2018 року ОСОБА_1 заявив клопотання про залучення апеляційним судом до участі у розгляді справи ЗАТ «Акцент-Банк».

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 20018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 03.07.2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27.08.2007 року №ZPC0GK00000658 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 029,88 доларів США, яка складається 13 258,94 доларів США заборгованості за кредитом, 658,94 доларів США заборгованості по процентах за користування кредитом, 112 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 1383,36 грн. заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Апеляційний суд виходив із того, що представник ОСОБА_1 обґрунтував апеляційну скаргу тим, що він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови. При цьому колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та наявності підстав для його задоволення в повному обсязі.

Не погоджуючись із постановою апеляційного суду Запорізької області, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення суду першої та апеляційної інстанції.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховним Судом 11червня 2020 року ухвалено постанову, якою касаційну скаргу Шмиріна О.В., який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково. Постанову апеляційного суду Запорізької області від 07.08.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховий Суд зазначив, що судом апеляційної інстанції не перевірені доводи відповідача, викладені в касаційній скарзі про відступлення у грудні 2007 року кредитором ПАТ КБ «ПриватБанк» права вимоги за кредитним договором іншому банку ПАТ «Акцент-Банк». З`ясування цієї обставини має значення для правильного вирішення справи, зокрема, чи було порушено право ПАТ КБ «ПриватБанк», за захистом якого останній звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи представник АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд визнав причини їх неявки неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи ОСОБА_3 , який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке..

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що 27 серпня 2007 року між КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZPC0GK00000658, згідно з умовами якого останній отримав кредит на суму 24 500,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.84% на місяць з кінцевим терміном повернення 26 серпня 2037 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору позичальник ОСОБА_1 зобов`язання не виконував, внаслідок чого станом на 05.08.2015 виникла заборгованість на суму 14093.60 доларів США, із яких: 13 258.94 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 658.94 доларів США по процентам за користування кредитом, 112 доларів США по комісії, 63.72 доларів США за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України).П

Пунктом 7.1 договору передбачено, що ПАТ КБ « ПриватБанк» зобов`язався надати кошти ОСОБА_1 у розмірі 24500.00 доларів США на термін до 26 серпня 2037 року.

Відповідно до п. 2.3.3. кредитного договору Банк, на власний розсуд має право змінити умови договору зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначеному в повідомленні дату та на цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки.

Згідно з положенням ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Судом встановлено, що 15 серпня 2015 року Банк направив позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 досудові вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та сплати процентів за користування кредитом за місцем реєстрації. У випадку невиконання цієї вимоги не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, банк вимагає повернути суму кредиту в повному обсязі.

Відповідачі таку вимогу не виконали.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки встановлено, що вона діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором (пунктом 11 договору поруки).

Таким чином, оскільки вимогу кредитора до ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 про погашення заборгованості за кредитним договором було відправлено 15.08.2015, то, відповідно Банк мав право пред`явити вимоги до ОСОБА_2 протягом шести місяців від дня настання цього строку, тобто до 15.02.2016.

Позовну заяву ПАТ КБ « ПриватБанк» подано до суду 10.09.2015, тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України .

Установивши, що відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, з травня 2015 року не здійснює щомісячну оплату кредиту, до часу ухвалення оскаржуваного рішення ухиляється від виконання своїх зобов`язань перед Банком внаслідок чого станом на 05 серпня 2015 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі14029,88 доларів США, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ця заборгованість має стягуватися як з боржника так і з поручителя солідарно, оскільки боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за умовами кредитного договору крім 0,84 % на місяць за користування кредитом позичальник повинен сплачувати Банку винагороду (комісію) за користування інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору (п.7.1 кредитного договору).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором за період з 27.09.2007 по 05.08.2015 на погашення нарахованої Банком комісії у розмірі 0,20% від суми кредиту позичальником сплачено 2 520 доларів США (т.1, а.с.3-6).

Відповідно до умов кредитного договору Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд першої інстанції не звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, Банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому Банк нараховував, а позичальник сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит у загальному розмірі 2 520 доларів США, що є незаконним.

За вказаних обставин зазначена умова договору про обов`язок позичальника сплатити на користь Банку комісію у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемною, а отже сплачені позичальником кошти у розмірі 2 520 доларів США у відповідності з п.п.3.3 кредитного договору підлягають зарахуванню на погашення пені у розмірі 63, 72 долари США, відсотків на суму 658, 94 долари США, а решта сплаченої комісії у розмірі 1 797, 34 долари США на погашення тіла кредиту.

Отже розмір заборгованості за вказаним кредитним договором, що підлягає солідарному стягненню із позичальника і поручителя на користь Банку складає 11 461, 60 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір не відповідає вимогам ст.ст.203, 215 ЦК України і підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст.ст.229, 230 ЦК України, є неспроможними.

З вимогами про визнання кредитного договору недійсним з підстав невідповідності його вимогам закону позичальник до суду не звертався, а отже у відповідності до ст. 204 ЦК України укладений сторонами правочин, крім положень п.7.1 кредитного договору щодо нарахування комісії, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом.

Доводи апеляційної скарги про порушення Банком вимог валютного законодавства є також неспроможними.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

На офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» міститься інформація про наявність у нього банківської ліцензії №22 від 04 грудня 2001 року і додатку №22-2 від 29 липня 2003 року, які надавали право Банку на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ст.192 ЦК України є безпідставними.

Доводи представника ОСОБА_3 , який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 , викладені в касаційній скарзі, про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним позивачем, оскільки за договором факторингу від 01.11.2007 уступив право вимоги за кредитним договором ЗАТ «Акцент-Банк», є неспроможними.

На виконання вказівки Верховного Суду щодо перевірки вказаних доводів касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» надав апеляційному суду відповідну інформацію та копії документів, за змістом яких 01.11.2007 КБ «ПриватБант» та ЗАТ «Акцент Банк» уклали договір факторингу№1, за яким останній набув право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 .

Проте, цього ж дня, 01.11.2007, «ПриватБант» та ЗАТ «Акцент Банк» уклали договір № 1.07 надання послуг (аутсорсингу), з відповідними змінами і доповненнями від 26.12.2007, і 01.11.2012, про що були укладені додаткові угоди №№1,2.

За умовами договору аутсорсингу КБ «ПриватБанк» як виконавець взяв на себе зобов`язання надавати послуги зі стягнення заборгованості з боржників замовника ЗАТ «Акцент-Банку», а саме: здійснювати від свого імені або від імені замовника дії, спрямовані на погашення заборгованості за кредитними договорами, стороною в яких є замовник, у зв`язку з чим здійснює представництво інтересів замовника в судах всіх інстанцій з правами, наданими у відповідності до законодавства позивачеві, у тому числі з правом пред`явлення позову, зміни предмету позову, тощо.

На розсуд виконавця стягнення заборгованості з боржника замовника здійснюється в його інтересах як від його імені, так і від імені виконавця, при цьому у випадку стягнення виконавцем в ході виконання цього договору з боржників замовника заборгованості все отримане ( як у добровільному порядку, так і за судовим рішенням в процесі виконавчого провадження) підлягає передачі замовнику.

За вказаних обставин, ПАТ КБ «ПриватБанк» правомірно звернувся до суду із вищезазначеним позовом до відповідача у цій справі у вересні 2015 року, оскільки він діяв від імені ПАТ «Акцент-Банк» на підставі договору аутсорсингу від 01.11.2007 із змінами і доповненнями від 26.12.2007 і 01.11.2012, згідно із яким ПАТ КБ «ПриватБанк» наділений повноваженнями подавати від свого імені позовні заяви, а також представляти інтереси ПАТ «Акцент-Банк» в судах всіх інстанцій.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на те, що він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що в судове засідання, яке відбулося 03.07.2017 відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлялися судові повістки за зареєстрованим місцем їхнього проживання, проте вони повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2018 року, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За вказаних обставин рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 03 липня 2017 року підлягає скасування з ухваленням нового про часткове задоволення позову і солідарне стягнення з боржника і поручителя заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 461, 60 доларів США.

В іншій частині вимоги Банку підлягають залишенню без задоволення з вищенаведених підстав.

У зв`язку із частковим задоволенням позову і апеляційної скарги у відповідності до ст.141 ЦПК України понесені сторонами судові витрати підлягають перерозподілу пропорційно частці задоволених вимог.

З ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню сплачений останнім при подачі позову судовій збір у розмірі по 1 866,23 грн. з кожного.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 048,54 грн. не сплачено. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення апеляційним судом судового рішення.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, з нього на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 4 105,71 грн. Решта несплаченого судового збору на суму 942, 83 грн. підлягає стягненню з АТ «Приватбанк».

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року у цій справі скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPC0GK00000658 від 27.08.2007 року задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZPC0GK00000658 від 27 серпня 2007 року у розмірі 11 461, 60 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовій збір у розмірі 1 866,23 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 4 105,71 грн.

Стягнути з АТ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 942,83 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2020 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко