ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7669/20 Справа № 194/1747/19 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру стягуваних аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року позивач звернувся ОСОБА_1 до Тернівського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача про зменшення розміру стягуваних аліментів, в якій просив суд зменшити розмір аліментів які стягуються з нього на користь відповідача за рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 21.06.2016 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/3 частини до 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, виконавчий лист відкликати з виконання.

Свою позовну вимогу мотивував тим, що з моменту ухвалення рішення щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінився матеріальний стан позивач, так як останній сплачує за рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23.06.2016 року аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частки своїх доходів, що всього сплачених аліментів виходить розмір Ѕ частки його доходів.

Позивач зазначив, що на час стягнення аліментів вони з відповідачем домовились про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини, так як в суді на розгляді перебувала ще одна справа про стягнення з нього аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 від першого шлюбу, а відповідачем не буде подано позову про стягнення з нього аліментів на утримання дружини. Позивач вважав, що він буде сплачувати по 1/6 частини на кожну дитину та 1/6 частину на утримання відповідача до досягнення дитиною трьох років, що буде складати 1/2 частину його доходу. Відповідач обіцяла відмовитись від стягнення 1/6 частини аліментів після досягнення донькою трьох років, але до вересня 2019 року вони проживали разом, а з вересня 2019 відповідач переїхала разом з дитиною та не відмовилась від аліментів. Також, позивач має кредитну заборгованість яку сплачує АТ КБ «Приватбанк» за угодою №SAMDN6280 від 19.09.2012 року та заборгованість перед банком ПУМБ. Після відрахувань з заробітної плати усіх обов`язкових платежів, аліментів позивачу залишається 3000,00 грн., що є меншою за мінімальну заробітну плату, з суми якої позивач повинен сплачувати заборгованість за кредитами. На підставі вищевикладеного просив суд зменшити розмір стягуваних аліментів.

Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру стягуваних аліментів направлено за підсудністю до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 21.06.2016 з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ІПН НОМЕР_1 ), стягуються аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , (ІПН НОМЕР_2 ), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 квітня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 02.07.2016 та ухвалено з врахуванням повного визнання позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до копії рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23.06.2016 з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ІПН НОМЕР_1 ), стягуються аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів, на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_4 , (ІПН НОМЕР_3 ), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 травня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 05.07.2016 та ухвалено з врахуванням повного визнання позовних вимог ОСОБА_1 .

З аналізу зазначених рішень вбачається, що справи про стягнення аліментів з позивача на доньку ОСОБА_6 та на доньку ОСОБА_7 одночасно розглядались судом, та рішення ухвалені з різницею в два дні.

На підтвердження своїх вимог щодо зменшення розміру аліментів, позивач вказує на те, що сплата аліментів на обох дітей становить 50 % від його заробітної плати та ставить його у скрутне матеріальне становище. Також позивач повинен сплачувати борги за кредитами, які були отримані останнім під час спільного проживання з відповідачем на потреби сім`ї.

Відповідно до копії довідки від 25.09.2019 року, АТ «КБ «Приватбанк» повідомляє, що ОСОБА_1 станом на 25.09.2019 року має заборгованість перед банком за договором №516874******0066 -1049,79 грн.(а.с.12).

Відповідно до інформації АТ "ПУМБ" від 25.09.2019 у «відділенні №1 ПУМБ в м. Тернівка» ОСОБА_1 видано дебетні пластикові картки, кредитовий оборот з 01.09.2019 по 25.09.2019 складав 1 000,00 грн. Станом на 25.09.2019 року залишок коштів на рахунку складав -10 595,77 грн., станом на 25.09.2019 банк до ОСОБА_1 претензій не має (а.с.13).

В обґрунтування вимог позивач також зазначає, що матеріальне становище дитини після винесення рішення судом про стягнення аліментів поліпшилося, завдяки тому, що відповідач вийшла на роботу та почала отримувати заробітну плату розмір якої становить більше 5300,00 грн. на місяць.

Згідно з розрахунковим листом за червень 2019, липень 2019 року ОСОБА_2 виплачена заробітна плата в сумі 6195,41 грн., 5356,48 грн.

ОСОБА_1 працює у ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» ВСП «ШУ Павлоградське» на посаді гірника, сума нарахованого доходу за період з 01.2019 по 08.2019 року за винятком аліментів становить 68281,42 грн., аліменти сплачені на користь ОСОБА_2 , сума нарахованого доходу за період з 01.2018 по12.2018 року за винятком аліментів становить 87557,39 грн., аліменти сплачені на користь ОСОБА_2 , що підтверджується довідками ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» ВСП «ШУ Павлоградське» від 23.09.2019 року за № 752,751.

Згідно з розрахунковими листами ОСОБА_1 січень - серпень 2019 року з нарахованої заробітної плати позивача окрім податків та зборів, утримуються аліменти двома окремими платежами, а також добровільне страхування, утримання за квартплату та за опалення, утримання на користь держави (а.с. 15-17).

Рішення суду від 21.06.2016 року про стягнення аліментів ухвалено в частині стягнення саме 1/3 частини його доходу з урахуванням визнання відповідачем позову, та на час ухвалення зазначеного рішення та визнання позову ОСОБА_1 вже існували обставини наявності на утриманні позивача іншої дитини. Дане рішення набрало чинності 02.07.2016 року та відповідачем не оскаржувалось. Справи про стягнення аліментів з позивача на доньку ОСОБА_6 та на доньку ОСОБА_7 одночасно розглядались судом, та рішення ухвалені з різницею в два дні.

Як на підставу позову позивач посилався на значне погіршення його майнового стану, а саме утримання з його заробітної плати 1/2 частини його доходу в рахунок сплати аліментів, наявність боргових зобов`язань.

В той же час, позивач зазначив, що на час стягнення аліментів вони з відповідачем домовились про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини, так як в суді на розгляді перебувала ще одна справа про стягнення з нього аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 від першого шлюбу, а відповідачем не буде подано позову про стягнення з нього аліментів на утримання дружини. Він вважав, що він буде сплачувати по 1/6 частини на кожну дитину та 1/6 частину на утримання відповідача до досягнення дитиною трьох років, що буде складати 1/2 частину його доходу. Тобто, позивач розумів, що з його заробітної плати буде утримуватись 1/2 частина його доходу.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Ураховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Згідно § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п.п. 3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України).

При визначенні розміру аліментів колегія суддів враховувує рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у відповідності до ст. 141 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум на 2020 рік» прожитковий мінімум для дитини віком:

- до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня;

- від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Отже, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, закон надає право платнику аліментів звернутися до суду про зміну розміру аліментів.

З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

Проте, ні суду першої, ні апеляційної інстанції позивачем не було надано належних та допустимих доказів суттєвої зміни обставин з часу ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, які б слугували підставами для зменшення розміру аліментів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно ч. 3 ст. 70 ЗУ Про виконавче провадження загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судове рішення постановлене з неповним з`ясуванням судом обставин справи, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки не спростовують висновки суду та встановлені ним обставини, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Крім того, позивач є працездатного віку, має задовільний стан здоров`я, будь-яких інших належних доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів не надав, адже факт стягнення аліментів на двох дітей, не може слугувати самостійною підставою для зменшення їх розміру а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів.

Розмір стягуваних аліментів за судовим рішенням не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко