Шаргородський районний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2020 року

м. Шаргород

справа № 152/975/19

провадження 2/152/21/20

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Соколовської Т.О.,

з участю:

секретаря судового засідання Здищук А.С.,

представника позивача адвоката Костриці В.С.,

представника відповідача Кравчука С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» с. Суботівка Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання договору оренди землі недійсним,

встановив:

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача

12.08.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до СТОВ «Прогрес» с. Суботівка Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання договорів оренди землі недійсними.

Позов мотивовано тим, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0077, площею 2,2333 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, за межами населеного пункту, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 258042 від 15 липня 2008 року.

Його земельною ділянкою користувались КСП, а потім СТОВ с. Джурин, а останній час СТОВ «Прогрес», яке сплачувало кошти за фактичне користування.

22.05.2017 він звернувся до відповідача з заявою, у якій просив не обробляти після збирання врожаю 2017 року, його земельну ділянку.

У серпні 2018 року, з його дозволу земельною ділянкою мав розпочати користуватися житель с. Джурин ОСОБА_2 . В ході вирішення питання виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обробітку з`ясувалось, що його земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача на підставі договору від 19 березня 2012 року, укладеного від його імені з СТОВ «Прогрес» та зареєстрованого 13.12.2013 року. Вказаного договору він з відповідачем не укладав, не підписував і не знав про його існування, про що було повідомлено адміністрації (керівництву) відповідача.

На початку вересня 2018 року, його дружина пішла в село отримати плату за користування відповідачем його земельною ділянкою у 2018 році. Через деякий час до будинку зайшли жінка та чоловік. Жінка почала його запевняти про необхідність підписання документів на отримання коштів за користування землею. Що то за документи йому не пояснили, але вони поспішали та схиляли його швидше підписувати. Скільки документів підписав він не пам`ятає. …до кімнати зайшла дружина і запитала представників відповідача, які документи він підписує. У відповідь жінка - представник відповідача пояснила, що це земельна ділянка його, і тому підписи має поставити саме він, за вимогою представників відповідача, він на паперах писав своє прізвище ім`я та по батькові « ОСОБА_1 ». Перед даними його записами були незаповнені лінії, про які представник відповідача запевняла, що заповнить сама пізніше. На вимогу дружини представники СТОВ «Прогрес» залишили будинок.

У подальшому з`ясувалось, що підписав він, у тому числі і чисті бланки договору оренди своєї земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0077 площею 2,2333 га за межами населеного пункту на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, що вже була в оренді по підробленому договору від 19.03.2012 з тим же самим орендарем - відповідачем по даному позову. Дружина і його донька ходили до керівника відповідача, повідомляли, що договір підписаний ним обманним шляхом, вимагали не реєструвати його, але в червні 2019 року договір було зареєстровано.

Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.07.2019, номер інформаційної довідки: 174325383 та із сканкопії договору оренди землі б/н, що датований 01.09.2018 вбачається, що він уклав даний договір з відповідачем 01 вересня 2018 року строком на 10 років з орендною платою у грошовій формі в розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у 51101 грн. 38 коп., що на момент укладення договору складав 2044 грн. 06 коп. (п.п. 5, 8, 11 Договору). Сам договір набрав чинності з 24 червня 2019 року, що свідчить з інформаційної довідки: 174325383 від 18.07.2019.

Окрім того, за умовами договору оренди землі від 01.09.2018, в тому числі: - Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим Орендодавцем Орендареві з моменту підписання договору та здійснення державної реєстрації права оренди (п. 22); Орендар має право: - зводити, в установленому законодавством порядку, жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження, без додаткової письмової згоди Орендодавця передавати орендовану земельну ділянку в суборенду, на що Орендодавець надає згоду в зв`язку з підписанням даного договору (п. 30); - Орендар має право передати право оренди земельної ділянки в заставу або в статутний капітал юридичної особи без отримання письмової згоди Орендодавця (п. 35).

Зазначені вище договори оренди землі терміном на 10 років, відповідно від 19.03.2012, що набрав чинності 13.12.2013 та від 01.09.2018, що набрав чинності 24.06.2019 вважає недійсними, оскільки договір оренди землі, який датований 19 березня 2012 року, та набрав чинності 13 грудня 2013 року, він з відповідачем не укладав та не підписував.

Щодо договору оренди землі, який датований 01 вересня 2018 року і набрав чинності 24 червня 2019 року, то він є недійсним через те, що був укладений під впливом обману зі сторони представників відповідача, а його, в тому числі істотні умови суперечать чинному законодавству, його правам і фактичним обставинам.

Так, знаючи, що він є інвалідом 2-ї групи і знаходиться на «Д» обліку з приводу «Післятравматичної енцефалонатії», є особою похилого віку (75 років), відповідачем, в особі його представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , обманним шляхом - під приводом його письмового підтвердження в отриманні плати за користування товариством земельною ділянкою у 2018 році, отримано його підписи, в тому числі на чистих бланках нового договору оренди землі, якого він не мав наміру укладати. При цьому представник відповідача ОСОБА_3 психічно тиснула на нього, щоб якомога швидше отримати підписи. Відповідачем введено його в оману тим, що скориставшись його хворобою та похилим віком йому нав`язано було думку про те, що підписання ним документів необхідне для видачі плати за користування землею, а потім зазначене виявилось як укладення договору оренди земельної ділянки на істотних умовах, які за жодних обставин йому були невигідні, в тому числі (основні) в частині орендної плати, коли в договорі зазначено орендну плату у 2044 грн. 06 коп., яка менша ніж ті кошти, що оплачувались відповідачем за фактичне користування його земельною ділянкою. Окрім того, він ніколи б не погодився на передачу своєї земельної ділянки з метою подальшої її забудови, закладки багаторічних насаджень, передачі в суборенду або передачу права оренди даної земельної ділянки в заставу або в статутний капітал, про що зазначено в пунктах 30, 35 Договору.

Зазначене змусило його звернутись до суду з даним позовом, оскільки в позасудовому порядку відповідач не бажає врегулювати спір.

Позивач просив визнати недійсними договір оренди землі від 19 березня 2012 року, укладений від його імені з СТОВ «Прогрес» про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :02:002:0077 площею 2,2333 га за межами населеного пункту на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, право оренди якої зареєстровано реєстраційною службою Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області 13.12.2013 та договір оренди землі б/н від 01 вересня 2018 року, укладений між ним та СТОВ «Прогрес» про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :02:002:0077 площею 2,2333 га за межами населеного пункту на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, право оренди якої зареєстровано реєстратором Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області 26 червня 2019 року.

Ухвалою суду від 02.10.2020, за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Костриці В.С. провадження у справі в частині позовних вимог до СТОВ «Прогрес» с. Суботівка Могилів - Подільського району Вінницької області про визнання недійсним договору оренди землі від 19 березня 2012 року, укладеного від імені ОСОБА_1 з відповідачем СТОВ «Прогрес» про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0077, площею 2,2333 га за межами населеного пункту на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, право оренди якої зареєстровано РС Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області 13.12.2013 - закрито.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Костриця В.С. позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Просили суд, в порядку захисту прав позивача, визнати недійсним договір оренди землі б/н від 01 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :02:002:0077 площею 2,2333 га за межами населеного пункту на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, право оренди якої зареєстровано державним реєстратором Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області 26 червня 2019 року та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Представник відповідача СТОВ «Прогрес» Кравчук С.А. у судовому засіданні у вступному та заключному слові позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, вважає їх безпідставними, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачем не надано суду належних, достовірних та допустимих доказів у підтвердження того, що правочин вчиненого під впливом обману. Позивачеві було запропоновано укласти договір оренди і він його підписав. ОСОБА_1 було підписано бланк договору, в якому зазначені істотні умови договору, а похилий вік, хвороба, інвалідність не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

ІІ. Заяви, клопотання сторін

Представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Кострицею В.С. 12.11.2019 подано клопотання про визнання явки представника позивача обов`язковою, витребовування документів та виклик свідків (а.с. 58 - 60 т.1).

06.12.2019 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Костриці В.С. поступило клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи (а.с.119 т.1).

15.01.2020 до суду поступило клопотання експерта Вінницького відділення Київського НДІСЕ Мельник Л.Ю. про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи ( а.с. 139 т.1).

17.04.2020 від представника позивача ОСОБА_1 та 22.04.2020 від представника відповідача СТОВ «Прогрес» Кравчука С.А. до суду поступили заяви про ознайомлення з матеріалами справи ( а.с. 189, 194 т.1).

20.05., 25.08.2020 від представника відповідача СТОВ «Прогрес» Кравчука С.А. до суду поступили заяви про відкладення розгляду справи (а.с.196, 236 - 237 т.1).

08.09.2020 представником відповідача СТОВ «Прогрес» Кравчуком С.А. подано письмові пояснення (а.с.241 - 242 т.1).

02.10.2020 представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Кострицею В.С. подано заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог та приєднання до матеріалів справи документів на підтвердження понесених позивачем судових витрат (а.с.9 -15 т.2).

Інших заяв і клопотань, пов`язаних з розглядом справи, від учасників справи не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою судді від 13.08.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито підготовче провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого засідання. Вказаною ухвалою судді відповідачам запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву та, у разі необхідності, подати зустрічний позов (а.с.27 - 28 т.1).

Ухвалу судді від 13.08.2019 направлено на адресу відповідача, яку він отримав 23.08.2019 (а.с. 36 т.1).

Ухвалою суду від 12.11.2019 витребувано від СТОВ «Прогрес» примірники оригіналів спірних договорів, реєстраційні справи по реєстрації права оренди земельної ділянки та вирішено питання про виклик свідків (а.с.63 - 65 т.1).

Ухвалою суду від 06.12.2019 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, підготовче провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с.124 - 126 т.1).

У зв`язку з клопотанням експерта Вінницького відділення Київського НДІСЕ Мельник Л.Ю. про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи ухвалою суду від 06.02.2020 підготовче провадження у справі поновлено (а.с.145 т.1).

Ухвалою суду від 06.02.2020 вирішено клопотання експерта. У розпорядження експерта направлено додаткові документи, підготовче провадження у справі зупинено на час проведення експертизи ( а.с.148 - 149 т.1).

14.04.2020 до суду надійшов висновок судової почеркознавчої та технічної експертизи № 106/107/20-21 від 20.03.2020 (а.с.180 - 185 т.1).

23.04.2020 суд поновив підготовче провадження у справі (а.с.192 т.1).

16.06.2020 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с.215 - 216 т.1).

Ухвалою суду від 02.10.2020 закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до СТОВ «Прогрес» с. Суботівка Могилів - Подільського району Вінницької області про визнання недійсним договору оренди землі від 19 березня 2012 року, укладеного від імені ОСОБА_1 з відповідачем СТОВ «Прогрес» про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0077, площею 2,2333 га за межами населеного пункту на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, право оренди якої зареєстровано РС Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області 13.12.2013, індексний номер 9036640 (а.с.20 т.2).

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що відповідно до державного акта на право власності на землю серії ЯЖ № 258042, виданого на підставі розпорядження Шаргородської районної державної адміністрації № 26 від 23.01.2008 позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,2333 га, що розташована на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (а.с.12 т.1).

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку відповідачем не оспорюється.

У серпні 2018 року, з дозволу ОСОБА_1 земельною ділянкою почав користуватися житель с. Джурин ОСОБА_2 . В ході вирішення питання виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обробітку з`ясувалось, що вона перебуває в оренді у відповідача на підставі договору від 19 березня 2012 року, укладеного від імені позивача з СТОВ «Прогрес» та зареєстрованого 13.12.2013.

У матеріалах справи наявний договір оренди зазначеної земельної ділянки від 19.03.2012 (а.с.13 -14 т.1).

З договору вбачається, що 19 березня 2012 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» укладено договір оренди землі, відповідно до п.п.1,2,8,18 якого ОСОБА_1 надає, а СТОВ «Прогрес» приймає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0077 загальною площею 2,2333 га для товарного сільськогосподарського виробництва на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, строком на десять років (а.с. 13 т.1).

Зазначений договір оренди землі від 19.03.2012, відповідно до вимог ст.6 ЗУ «Про оренду землі», зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 13.12.2013, номер запису 3841034, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 17 т.1).

Позивач ОСОБА_1 договору оренди землі від 19.03.2012 з СТОВ «Прогрес» не підписував, що підтверджується висновком судово - технічної та почеркознавчої експертизи № 106/107/20-21 від 20.03.2020, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.160 - 164 т.1).

ОСОБА_1 знаючи, що СТОВ «Прогрес», з його дозволу використовує земельну ділянку без договірних зобов`язань, вирішив передати належну йому земельну ділянку в користування жителю с. Джурин ОСОБА_2 .

22.05.2017 ОСОБА_1 звернувся з листом до директора СТОВ «Прогрес» ОСОБА_6 , отриманим відповідачем 25.05.2017, в якому просив після збирання врожаю 2017 року припинити користування його земельною ділянкою (а.с.19 т.1).

Представником відповідача СТОВ «Прогрес» Кравчуком С.А. у передостанньому судовому засіданні надано суду додаткову угоду від 01.09.2018 про дострокове розірвання договору оренди землі від 19.03.2012, із якого вбачається, що 01.09.2018 в с. Джурин Могилів - Подільського району Вінницької області між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес», в особі директора ОСОБА_6 , керуючись ст.32 ЗК України, на підставі проведених переговорів вирішено розірвати договір оренди землі від 19.03.2012. Договір вважається розірваним з моменту державної реєстрації даної додаткової угоди, яка відбулася 24.06.2019 о 15 год 22 хв. (а.с.243 т.1).

Зазначені обставини вказують на те, що отримувані ОСОБА_1 кошти за користування СТОВ «Прогрес» земельною ділянкою з 13.12.2013 по 24.06.2019 не були орендною платою у розумінні статті 93 Земельного кодексу України та статей 13, 21 Закону України «Про оренду землі».

Згідно відомостей, наданих представником відповідача СТОВ «Прогрес» Кравчуком С.А., в рахунок плати за користування земельною ділянкою у 2018 році ОСОБА_1 отримано 5600 грн., за 2019 рік, після реєстрації спірного договору - 1734 грн., після звернення ОСОБА_1 у 2019 році до суду, за 2020 рік - 6000 грн. (а.с.245 -249 т.1).

У додатковій угоді про дострокове розірвання договору оренди землі від 19.03.2012 зазначено, що підписана вона на підставі проведених переговорів. Однак, судом встановлено і не заперечується представником відповідача ОСОБА_4 , що жодних попередніх переговорів з приводу підписання додаткової угоди не проводилось. Про існування додаткової угоди про розірвання договору оренди землі як позивачеві так і суду стало відомо лише в процесі розгляду справи.

Цього ж дня - 01.09.2018 ОСОБА_1 підписано договір оренди земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_1 передає СТОВ «Прогрес» в оренду, належну йому земельну ділянку площею 2,2333 га з кадастровим номером :02:002:0077, терміном на десять років.

Державна реєстрація права оренди земельної ділянки за договором від 01.09.2018 відповідно до вимог ст.6 ЗУ «Про оренду землі» була проведена одночасно з реєстрацією додаткової угоди про розірвання попереднього договору від 19.03.2012, з різницею у 2 хвилини, а саме: 24.06.2019 о 15 год. 22 хв. зареєстровано додаткову угоду, а о 15 год. 24 хв. спірний договір оренди землі (а.с. 20 - 22, 243 -244 т.1).

Відтак, на момент укладення між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» договору оренди землі від 01.09.2018, існував зареєстрований в установленому законом порядку 13.12.2013 договір оренди цієї земельної ділянки від 19.03.2012 (а.с. 13 - 18 т.1).

У судовому засіданні з приводу обставин цивільно - правового спору, що розглядається судом, допитані в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

Так, свідок ОСОБА_7 суду показала, що є дружиною позивача ОСОБА_1 . На початку вересня 2018 року, як і в попередні роки, вона пішла в село отримати плату за користування відповідачем земельною ділянкою чоловіка, там їй повідомили, що хочуть бачити чоловіка. Вона отримала оплату за користування землею та пішла додому, по дорозі її наздогнав легковий автомобіль. Автомобіль зупинився, в салоні були працівники СТОВ ОСОБА_6 , бухгалтер ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які запропонували підвезти її додому, оскільки їдуть до чоловіка. Коли під`їхали до будинку, то ОСОБА_3 та ОСОБА_4 швидко вийшли з автомобіля та попрямували до будинку, ОСОБА_6 залишився в автомобілі. Поки вона вийшла з автомобіля та спустилась по крутих сходах до будинку, то представники відповідача були вже в будинку і вмовляли чоловіка підписувати якісь документи, чоловік говорив, що там же нічого не написано, на що вони його запевняли, що дані в документ внесуть потім. Вона почала сваритися, вимагати, щоб вони залишили будинок. Після цього представники товариства покинули будинок, при цьому жодного примірника, підписаного чоловіком документу не залишили. В будинку вони були приблизно 10 хвилин. Пізніше з`ясувалось, що чоловік підписав чисті бланки договору оренди земельної ділянки. Вона і донька повідомляли керівника відповідача, що підпис чоловіка на договорі отримано працівниками СТОВ обманним шляхом, вимагали не реєструвати його, що і не проводилось до червня місяця 2019 року.

Допитані як свідки представник відповідача СТОВ «Прогрес» - директор з правових питань ОСОБА_4 , бухгалтер ОСОБА_3 та генеральний директор ОСОБА_6 суду показали, що 01.09.2018 в с. Джурин Шаргородського району Вінницької області вони видавали орендну плату орендодавцям цього села. ОСОБА_1 не прибув на місце видачі орендної плати, у дружини не було довіреності і вони поїхали додому до ОСОБА_1 видати орендну плату та переукласти договір оренди, як пояснив у вступному слові ОСОБА_4 у зв`язку з скаргами орендодавців, що попередні договори вони не підписували, а у заключному слові наполягав, що попередній договір з ОСОБА_1 розірвали у зв`язку із збільшенням розміру орендної плати з 3% на 4%. По дорозі до ОСОБА_1 вони підібрали дружину ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , якій перед цим не видали орендну плату чоловіка у зв`язку з відсутністю довіреності. По приїзду до домогосподарства, ОСОБА_8 залишився в автомобілі, а ОСОБА_4 і ОСОБА_3 пішли в будинок до ОСОБА_1 , видали йому орендну плату за 2018 рік, запропонували підписати додаткову угоду про розірвання попереднього договору оренди від 19.03.2012 і підписати новий договір, нащо ОСОБА_1 погодився. При цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спочатку стверджували, що в помешканні ОСОБА_1 документів не заповнювали, потім пояснювали, що прізвище, ім`я по батькові орендодавця в договорі та у додатковій угоді зазначили в будинку ОСОБА_1 , а інші пустографки у договорі заповнені ОСОБА_4 пізніше. ОСОБА_4 також суду показав, що проект додаткової угоди та договору ОСОБА_1 не зачитував, примірник додаткової угоди та договору позивачеві він також не залишав, мав намір передати їх ОСОБА_1 після державної реєстрації. ОСОБА_6 показав суду, що в будинок ОСОБА_1 на заходив, з ним з приводу угод не спілкувався, де і коли підписав договір і додаткову угоду не пам`ятає. ОСОБА_6 при цьому пояснив, що представники СТОВ були в будинку Паламарчука 5 - 10 хвилин, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 пояснювали, що були в будинку ОСОБА_1 . 15 - 20 хв.

Представник відповідача СТОВ «Прогрес» Кравчук С.А. запевняв суд, що волевиявлення позивача під час укладання договору було вільним, свідомим, повністю відповідало його внутрішній волі та було направлене на реальне настання юридичних наслідків, ОСОБА_1 добровільно підписав спірний договір, як дієздатна особа діяв розумно, обачно тому не може посилатися на те, що договір укладено під дією обману з боку відповідача.

Позивач ОСОБА_1 не заперечував, що підпис на договорі оренди землі від 01.09.2018 вчинений ним, але запевняв суд, що отриманий він стороною відповідача обманним шляхом - під приводом його письмового підтвердження отримання плати за користування товариством земельною ділянкою у 2018 році, на чистих бланках документа.

Звертаючись до суду з позовом, і в судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Костриця В.С. запевняли суд, що ОСОБА_1 в момент вчинення правочину діяв під впливом обману з боку відповідача.

Досліджуючи ці доводи суд встановив наступне.

Представник відповідача СТОВ «Прогрес» Кравчук С.А. переконував суд, що ОСОБА_1 підписав договір оренди землі від 01.09.2018 без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про надання ним згоди по всіх його істотних умовах, поряд з цим не заперечував факту підписання ОСОБА_1 бланку договору, в який бухгалтером ОСОБА_3 було внесено прізвище, ім`я, по батькові позивача. Вся ця процедура тривала незначний час, із свідчень ОСОБА_4 та ОСОБА_3 15 - 20 хвилин, а зі свідчень ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - 5 - 10 хвилин. Встановлено, що ОСОБА_6 , будучи представником СТОВ «Прогрес», уповноваженим на підписання договору, в помешкання ОСОБА_1 не заходив, з останнім не спілкувався, умови договору не обговорював, хоча зобов`язаний був переконатися у реальності наміру ОСОБА_1 мати з СТОВ «Прогрес» орендні відносини. Де і коли сам підписував договір, укладений з ОСОБА_1 , і чи були заповненні пустогфраки типового договору, не пам`ятає.

Судом встановлено, що представник відповідача як ініціатор договору, не надав позивачеві для ознайомлення і вивчення змісту угоди, не встановив намірів і бажання ОСОБА_1 до вчинення правочину, який він підписує, розуміння позивачем (людиною похилого віку, хворої, особи з інвалідністю другої групи) значення, умов правочину та його правових наслідків для нього, а також відсутність у нього заперечень щодо кожної з умов правочину, не надав можливості перевірити їх на відповідність вимогам закону, проконсультуватися з юристом та прийняти рішення, яке б відповідало його внутрішній волі.

Зазначені обставини дають підстави для висновку, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, оскільки не обговорювали їх.

Представником відповідача СТОВ «Прогрес» Кравчуком С.А. не оспорювався той факт, що він не залишив позивачеві один примірник договору для ознайомлення, а забрав обидва екземпляри для реєстрації договору, що довгий час не проводилась реєстрація спірного договору (майже десять місяців). Додатково слід звернути увагу на те, що відповідач не повернув примірник договору позивачу і після проведення державної реєстрації.

Судом встановлено, що крім договору оренди землі 01.09.2018 в помешканні ОСОБА_1 також була підписана ще й додаткова угода про дострокове розірвання договору оренди від 19.03.2012, яка в послідуючому зареєстрована державним реєстратором в той же самий день, що і договір оренди від 01.09.2018 - 24.06.2019. Згідно п.2 додаткової угоди договір вважається розірваним з моменту державної реєстрації додаткової угоди, тобто представники

відповідача знаючи, що договір від 19.03.2012 не розірваний, не визнаний судом недійсним, спонукали позивача на підписання іншого договору. У вказаній додатковій угоді зазначено, що підписана вона на підставі проведених переговорів. Разом з тим, судом встановлено і не заперечується представником відповідача ОСОБА_4 , що жодних попередніх переговорів з приводу підписання угоди не проводилось.

Усі ці обставини свідчать про те, що відповідач мав намір приховати інформацію за спірним договором від позивача.

Крім того, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що спірний договір оренди землі є об`ємним, юридично складним і важким для сприйняття, потребує значного часу для ознайомлення і вивчення його положень, з огляду на особу позивача (на час підписання - 74 роки), який є юридично необізнаною особою похилого віку, з другою групою інвалідності, має хворобу з діагнозом: розлад особистості і поведінки з помірним інтелектуально - мнестичним зниженням внаслідок ЧМТ (а.с.1,10,11 т.1), що призвело до невірного розуміння обставин, які привели до укладання спірного договору оренди земельної ділянки, деформації волі, на яку вплинула недобросовісна поведінка представників відповідача, спрямована на формування наміру в позивача вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення.

У діях сторони відповідача суд вбачає навмисне цілеспрямоване введення ОСОБА_1 в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, у даному випадку є поведінка представників СТОВ «Прогрес», яка свідчить про умисел, оскільки вони знали про те, що ОСОБА_1 подав заяву про припинення використання його земельної ділянки, а також те, що він не підписував договору від 19.03.2012, однак, щоб узаконити орендні відносини, надали йому на підпис, без пояснень змісту документу - додаткову угоду про розірвання попереднього договору, одночасно зі спірним договором з істотними умовами про зменшення виплат за користування земельною ділянкою з 5000 гривень до 2044,06 грн., з наданням права зводити на земельній ділянці жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження, без додаткової письмової згоди Орендодавця передавати орендовану земельну ділянку в суборенду, передати право оренди земельної ділянки в заставу або в статутний капітал юридичної особи без отримання письмової згоди Орендодавця, що свідчить про те, що якби ОСОБА_1 володів цією інформацією, то не вступив би у правовідносини, невигідні для нього. Ознаки обману також проявляються і в тому, що договір є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення друкованого бланку в частині реквізитів сторін, характеристики об`єкта оренди, строку дії, розміру орендної плати, заповнений різними почерками, різною пастою. При цьому позивач підтвердив, що особистих документів представникам СТОВ «Прогрес» 01.09.2018 не надавав, а підписував чисті бланки, що викликало у нього підозру і відповідні питання до представників товариства про те, чому бланки документу не заповнені, на що йому відповіли, що заповнять документ пізніше. На користь версії позивача свідчить і той факт, що генеральний директор СТОВ «Прогрес» ОСОБА_9 у будинок ОСОБА_1 01.09.2018 не заходив і не зміг пояснити суду де і коли він підписував спірний договір, і чи був він заповнений під час підписання, але повідомив суду, що з ОСОБА_1 з приводу укладення додаткової угоди та договору оренди землі попередніх перемовин не проводив, взагалі не спілкувався і умови договору не обговорював.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він не мав наміру укладати договір оренди землі з відповідачем заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що договір оренди землі від 19.03.2012 позивач не підписував. Цей факт встановлено висновком судової почеркознавчої експертизи, намірів на передачу в оренду земельної ділянки відповідачеві не мав, що підтверджується його листом до відповідача від 22.05.2017 про припинення використання його земельної ділянки та надання права і згоди на її використання ОСОБА_2 . Не заперечується представником відповідача ОСОБА_4 і той факт, що дочка позивача зверталася до керівництва СТОВ «Прогрес» з приводу повернення батькові, належної йому земельної ділянки та повідомляла, що договір від 01.09.2020 підписаний батьком під впливом обману зі сторони представників СТОВ, вимагала не реєструвати його.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача СТОВ «Прогрес» на те, що дійсна підстава виникнення даного цивільно - правового спору є бажання ОСОБА_1 передати земельну ділянку в оренду іншій особі, а не порушення його прав при підписанні угоди, оскільки ці ствердження спростовуються доказами перевіреними та оціненими судом під час розгляду справи.

Представник відповідача СТОВ «Прогрес» Кравчук С.А. також стверджував, що на момент підписання договору від 01.09.2018 діяв договір від 19.03.2012, отже, на його думку, якби події підписання нового договору відбулися після закінчення дії попереднього договору (у 2023 році), то тоді можна було б говорити про обман, а так дія договору від 19.03.2012 виключає обман при підписані договору від 01.09.2018. Суд вважає таку позицію помилковою, оскільки ОСОБА_1 договору від 19.03.2012 не підписував, отже зазначений договір є неукладеним, а, згідно з вимогами діючого законодавства неукладені договори розірванню не підлягають.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Фактичним обставинам, встановленим судом відповідають цивільні правовідносини щодо недійсності правочинів, які регулюються Цивільним Кодексом України, Земельним Кодексом України, ЗУ "Про оренду землі", договором оренди землі від 01.09.2018.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання…

Згідно зі ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституція України зобов`язує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ст.68 Конституції України).

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним.

У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

При цьому суд враховує також позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні «Бендерський проти України» від 15.11.2007, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом ( п.33 рішення від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції»; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі «Донадзе проти Грузії»).

Згідно з положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (п. "в" ч. 3 ст. 152 ЗК України).

За правилами ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами статті 15 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції на час вчинення правочину) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

За приписами ст. 651 ЦК України, ч.1 ст. 32 ЗУ "Про оренду землі" зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 42 спірного договору розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Частиною 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

У разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором (ч. 1 ст. 34 Закону України "Про оренду землі").

Частиною другою статті 792 ЦК України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За приписами ст. 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 16 Закону України "Про оренду землі" сторони укладають договір оренди лише у разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь - якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У частині першій статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину), так і прав та обов`язків сторін.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Встановлення у недобросовісної сторони наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року в справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19), від 02 жовтня 2019 року в справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18), 01 серпня 2018 року в справі № 445/1011/17 (провадження № 61- 971св18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

При ухваленні рішення, суд також враховує пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

VІ. Висновки суду

Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів, поданих сторонами у підтвердження позовних вимог та їх заперечення переконують суд, що позивачем ОСОБА_1 надано належні та допустимі докази, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження того, що при укладенні спірного договору він діяв під впливом обману з боку відповідача, неправильно сприймав фактичні обставини правочину, які є істотними для його вчинення, що вплинуло на його волевиявлення.

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Ушаков та Ушакова проти України" від 18.06.2015 (остаточне - 18.09.2015), в пункті 78 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності "поза розумним сумнівом". Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою…".

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що спірним договором оренди землі право та охоронюваний законом інтерес позивача ОСОБА_1 на мирне володіння та розпорядження своїм майном (земельною ділянкою), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушене відповідачем СТОВ «Прогрес» і підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 01 вересня 2018 року, з підстав укладення його під впливом обману з боку відповідача.

На переконання суду такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам справедливості, достатності та розумності, та не порушує прав та законних інтересів інших осіб.

VІІ. Розподіл судових витрат

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 р. №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 р. №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 р. №6-рп/2013).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Статтею 15 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі стороні необхідно надати суду такі докази: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За правилами ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що з метою отримання правничої допомоги у вище зазначеній справі позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги від 19.07.2019 з адвокатом Кострицею В.С., яким, зокрема передбачено предмет договору, повноваження адвоката, права і обов`язки сторін, сума винагороди, порядок проведення розрахунків (а. с. 24 - 25 т.1, а.с. 15 т.2).

Адвокатом Кострицею В.С. згідно з договором про надання правової допомоги від 19.07.2019, та розрахунком суми гонорару за надання правової допомоги визначено вартість послуг в обсязі 15000 грн. (а.с.12 т.2).

Представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Кострицею В.С. до клопотання про компенсацію витрат позивача ОСОБА_1 , пов`язаних з розглядом справи долучено розрахунок та погодження судових витрат на правову допомогу, наданих ОСОБА_1 адвокатом Кострицею В.С., та квитанції до прибуткових касових ордерів № 448096 від 22.07.2019 та № 2156 від 30.09.2020 (а.с. 12 - 16 т.2).

Згідно розрахунку наданих послуг від 02.10.2020 та квитанцій до прибуткових касових ордерів № 448096 від 22.07.2019 та № 2156 від 30.09.2020, витрати ОСОБА_1 на отримання правничої допомоги, пов`язаної із розглядом справи складають 15000 грн. (а.с. 12 - 16 т.2).

Крім того, адвокатом Кострицею В.С. надано опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених витрат у справі, у якому зазначено характер правничої допомоги, послуги, дії адвоката, які включають вивчення документів та ознайомлення із законодавчою базою та судовою практикою, їх аналіз, виїзд за місцем проживання клієнта, юридичну консультацію, виготовлення копій документів, складання позову та клопотань і заяв до суду, збір додаткових доказів, ознайомлення з матеріалами справи, виготовлення копій документів, участь в судових засіданнях, при цьому вартість послуги за одну годину має не перевищувати 40 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі за годину участі адвоката у судовому засіданні та під час вчинення інших дій, пов`язаних з виконанням умов договору. Витрачений час адвокатом у даній справі становить - 35 год. 50 хв., загальна вартість послуг - 22900 грн., до стягнення пред`явлено 15000 грн.

Суд, дослідивши всі обставини, оцінивши докази з точки зору достатності та взаємозв`язку прийшов до висновку, що представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Кострицею В.С. надані належні, достовірні, допустимі докази, які не викликають сумніву і є достатніми для ухвалення судом рішення про стягнення з СТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_1 витрат на надання правничої допомоги.

З урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання таких робіт, принципу розумності та справедливості, а також враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з СТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 гривень.

При ухваленні рішення в цій частині суд, відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», крім вимог національного законодавства керується також практикою ЄСПЛ.

Так, у пп. 268, 269 рішення від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У справі «Бєлоусов проти України» від 07.11.2013, в пункті 115 рішення ЄСПЛ констатує, що «... хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, адвокат (п. Бущенко) представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. рішення у справі «Савін проти України» від 16.02.2012, п. 97)».

Що стосується вимоги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Костриці В.С. про стягнення з СТОВ «Прогрес» витрат понесених на проведення судово - технічної та почеркознавчої експертизи у розмірі 4710 грн., то суд вважає, що ця вимога задоволенню не підлягає, оскільки питання визнання недійсним договору оренди землі від 19.02.2012, у якому оспорювався підпис орендодавця ОСОБА_1 , не є предметом даного судового спору у зв`язку з закриттям провадження у справі в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 до СТОВ «Прогрес».

Керуючись ст.ст.2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 76-81, 83, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст. 8, 13, 41, 55, 59, 68 Конституції України, ст.ст. 6, 13, ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 15,16, 202 - 204, 215, 229, 230, 316, 317, 319, 321, 626,627, 717,792 ЦК України, ст.ст. 93, 152, ст.ст. 1,13,16 ЗУ «Про оренду землі» суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» с. Суботівка Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання договору оренди землі недійсними задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі від 01 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» про оренду земельної ділянки, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0077, площею 2,2333 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, право оренди якої зареєстровано 24.06.2019, номер запису 32144939.

Стягнути з СТОВ «Прогрес» » с. Суботівка Могилів - Подільського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне ім`я (найменування) cторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області 30.04.1998, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес» с. Суботівка Могилів - Подільського району Вінницької області, вул. Наддністрянська, 2, .

Рішення ухвалено та проголошено 05.10.2020.

Головуючий суддя: Т.О. Соколовська