КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7137/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 9 грудня 2019 року (суддя Усатова І.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в особі законного представника ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення коштів,

встановила:

у червні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості у розмірі 385 000 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10 червня 2019р. еквівалентно 10 241 000грн, та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 13 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого останній передано у власність грошові кошти у розмірі 385 000 дол. США, які, відповідно до п. 5 договору, вона зобов`язувалася повернути в повному обсязі за рахунок коштів, які будуть отримані після оформлення права на спадщину, яка відкрилась після смерті доньки ОСОБА_5 , однак, не пізніше 13 серпня 2017р. Також у пункті 6 договору передбачено, що у разі недостатності грошових коштів, отриманих після оформлення права на спадщину, для сплати позики, позивач матиме право на частину рухомого/нерухомого майна, яке буде оформлено на законного спадкоємця.

Позивач стверджував, що йому стало відомо про те, що право на спадщину після смерті ОСОБА_5 було оформлено не на її мати ОСОБА_4 , як на спадкоємця першої черги, а на рідного брата померлої - ОСОБА_6 , тому саме до нього перейшло все спадкове майно, зокрема, грошові кошти, які належали померлій ОСОБА_5 , та за рахунок яких мала би бути повернута позика, при цьому, про укладення даного договору та його умови ОСОБА_6 був обізнаний.

Позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, а його спадкоємцями є ОСОБА_4 та малолітній син ОСОБА_1 , які оформили право на спадщину.

Позивач вважав, що оскільки все майно та грошові кошти, які належали ОСОБА_5 та за рахунок яких ОСОБА_4 зобов`язувалась повернути грошові кошти за договором позики,

перейшло до спадкоємця ОСОБА_6 , а після його смерті - до відповідачів, тому спадкоємці ОСОБА_6 зобов`язані за рахунок отриманого ними спадкового майна повернути йому суму позики в розмірі 385 000 дол. США.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 9 грудня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 385 000 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10 червня 2019р. еквівалентно 10 241 000грн. Вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить змінити рішення суду, відмовивши у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Законний представник відповідача посилається на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, залишення поза увагою розбіжностей в датах укладення договору позики, зазначених в позовній заяві та в самому договорі, копія якого надана до матеріалів справи, правомірне набуття малолітнім ОСОБА_1 права власності на спадкове майно після смерті свого батька, який не був стороною договору позики.

Також законний представник відповідача вважає, що суд неправильно оцінив пункт 6 договору позики, оскільки положення даного пункту мають ознаки одного з видів забезпечення виконання зобов`язання - застави, тому договір позики підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Крім того, законний представник відповідача зазначає, що оскільки у пункті 6 договору позики не описаний предмет застави, а рухоме та нерухоме майно не перейшло у власність ОСОБА_4 , так як вона відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , домовленість між сторонами не досягнута. Також договір не може містити умови, які визначають обов`язки третіх осіб, які не є стороною договору, тому позовні вимоги до малолітнього ОСОБА_1 є безпідставними.

Також законний представник відповідача посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки рішення суду належним чином не обґрунтовано, а посилання суду на не подання нею відзиву на позовну заяву та визнання позову відповідачем ОСОБА_4 не може бути підставою для задоволення позову.

Крім того, законний представник відповідача вважає, що позивач та відповідач ОСОБА_4 домовилися між собою з метою заволодіння майном, яке успадкував малолітній ОСОБА_1 , про що свідчать також заведення на неї кримінальної справи та подання численних клопотань про накладення арешту на майно.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Паєта В.В. просить залишити її без задоволення, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, оскільки допущена в позовній заяві технічна помилка в частині зазначення місяця укладення договору позики не свідчить про недоведеність факту його укладення, ОСОБА_6 погодився на його умови та на підставі п. 6 договору позики позивач має право на стягнення заборгованості зі спадкоємців померлого. Також представник позивача вважає необґрунтованими посилання на зловмисну домовленість з відповідачем ОСОБА_4 , враховуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості також і з неї.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 заперечує проти доводів ОСОБА_2 та вважає обґрунтованими позовні вимоги. ОСОБА_4 зазначає, що отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 385 000 доларів США для вирішення матеріальних питань, в тому числі, і тих, які стосувалися ведення бізнесу, які виникли після загибелі її доньки. Спадщина була оформлена на ОСОБА_6 , який знав про укладення

договору та необхідність повернення позики за рахунок майна, яке він отримав у спадщину.

Законний представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду відповідь на відзив ОСОБА_4 , в якому заперечує проти доводів відповідача, посилаючись на те, що розмір грошових коштів, отриманих у спадщину ОСОБА_6 , був достатній для погашення заборгованості ОСОБА_4 , за договором позики і не вчинення ОСОБА_6 дій по поверненню коштів свідчить про його необізнаність про наявність його обов`язку погасити отриману ОСОБА_4 позику.

Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації направила до Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у відсутність її представника (с.с.53 т.2).

Законний представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги через свого представника адвоката Боброву К.Л. (с.с.47 т.2), у судове засідання не з`явилася, її представник також у судове засідання не з`явилася, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

ОСОБА_3 та його представник адвокат Паєта В.В., будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.206, 242 т.1, 36, 49 т.2), чотири рази у судове засідання не з`явилися.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Паєта В.В. 9 червня 2020р. подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю у слідчих діях у кримінальному провадженні.

Причини неявки представника позивача - адвоката Паєти В.В. у судове засідання 30 червня 2020р. суду не повідомлені.

7 вересня 2020 року на електронну пошту суду надійшло клопотання адвоката Паєти В.В. про відкладення розгляду справи, призначеного на 8 вересня 2020 року, з посиланням на наявність у нього ознак респіраторного захворювання.

5 жовтня 2020 року адвокатом Паєтою В.В. на електронну пошту апеляційного суду направлено клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на необхідність проходження тестування на наявність або відсутність вірусу SARS-CoV-2 (COVID-19) та очікування його результату, у зв`язку із поверненням з-за кордону, до якого долучена копія клопотання ОСОБА_3 та копія направлення на лабораторне дослідження від 5 жовтня 2020р.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи

виконання судового рішення.

Частиною 3 статті 44 ЦПК України визначено, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Враховуючи тривалий час розгляду судом апеляційної скарги, неявку представника ОСОБА_3 - адвоката Паєти В.В. в жодне з чотирьох судових засідань, подання клопотань, які не підтверджені належними документами, колегія суддів визнала дії адвоката Паєти В.В. з подання клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги зловживанням своїми процесуальними правами, залишила клопотання про відкладення розгляду справи без розгляду та вирішила за можливе розглянути дану апеляційну скаргу у відсутність позивача та його представника.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - адвоката Сташків К.І., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 13 серпня 2015р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 385 000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути в повному обсязі за рахунок грошових коштів, які будуть отримані після оформлення права на спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті доньки позичальника - ОСОБА_5 , але не пізніше 13 серпня 2017р.

Пунктом 6 договору позики сторони визначили, що у разі недостатності грошових коштів, отриманих після оформлення права на спадщину, для сплати позики, позикодавець матиме право на частину рухомого/нерухомого майна, яке буде оформлено на законного спадкоємця.

Спадщина ОСОБА_5 була отримана її братом ОСОБА_6 , який 17 березня 2016 року отримав свідоцтва про право на спадщину за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Спадщину ОСОБА_6 прийняли його мати ОСОБА_4 та малолітній син ОСОБА_1 , яким 22 грудня 2017 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, ОСОБА_4 визнала позовні вимоги, ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_1 , доводи позивача не спростувала, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з заборгованості з ОСОБА_4 не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, пред`явлених до малолітнього ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, пред`явлених до малолітнього ОСОБА_1 , таким вимогам не відповідає, так як не містить жодного

обґрунтування висновків суду та оцінку наявних доказів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позико-давцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.

З тексту укладеного договору позики від 13 серпня 2015 року вбачається, що отримані грошові кошти ОСОБА_4 зобов`язалася повернути ОСОБА_3 особисто за рахунок коштів, отриманих у спадщину після дочки ОСОБА_5 .

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_6 , отримуючи спадщину сестри ОСОБА_5 , взяв на себе обов`язок повернути позику, отриману його матір`ю, за рахунок отриманого спадкового майна.

При цьому, отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом 17 березня 2016 року, серед якої були грошові кошти, розмір яких був достатнім для погашення боргу ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не вчинив жодної дії для повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не було надано жодного доказу у підтвердження того, що ОСОБА_6 був обізнаний про договір позики від 13 серпня 2015 року та взяв на себе обов`язок сплатити борг матері після отримання спадщини сестри.

Твердження ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_6 був обізнаний про її борг та необхідність повернення суми позики за рахунок коштів та майна, яке він отримав у спадщину, не може бути належним доказом у підтвердження того, що ОСОБА_6 взяв на себе обов`язок сплатити борг ОСОБА_4 .

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Жодного письмового документа у підтвердження своїх тверджень ОСОБА_4 суду не надала.

Доводи ОСОБА_4 про неможливість повернення ОСОБА_3 боргу, так як його тривалий час не було на території України, не можуть свідчити про згоду ОСОБА_6 сплатити борг ОСОБА_4 , оскільки відповідно до положень ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторі грошей у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі відсутності кредитора у місці виконання зобов`язання.

Крім того, відповідно до положень ст. 528 ЦК України, які викладені вище, у разі невиконання обов`язку ОСОБА_4 ОСОБА_6 , вона, як боржник, зобов`язана виконати цей обов`язок особисто.

Звертаючись до суду з позовом до малолітнього ОСОБА_1 , позивач посилався на положення ст. 1282 ЦК України.

Вказана норма матеріального права також була застосована судом, як підстава для задоволення позовних вимог.

Разом з цим, застосування вказаної норми кореспондується з нормами, викладеними у статті 1281 ЦК України, згідно якої вимоги до спадкоємців може пред`явити кредитор спадкодавця, і саме вимоги такого кредитора зобов`язані задовольнити спадкоємці відповідно до положень ст. 1282 ЦК України.

ОСОБА_6 не був боржником ОСОБА_3 за договором позики від 13 серпня 2015 року, а відтак його спадкоємець малолітній ОСОБА_1 не повинен задовольняти вимоги ОСОБА_3 за вказаним договором.

Оцінюючи пункт 6 договору позики від 13 серпня 2015 року, згідно якого у разі недостатності грошових коштів, отриманих після оформлення права на спадщину, для виплати позики, позикодавець буде мати право на частину рухомого/нерухомого майна, яке буде оформлене на законного спадкоємця, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 статті 574 ЦК України передбачено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частинами 1 та 2 статті 577 ЦК України передбачено, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст. 220 ЦК України).

Пункт 6 договору позики від 13 серпня 2015 року містить елементи договору застави рухомого/нерухомого майна, за рахунок якого позичальник ОСОБА_4 зобов`язалася погасити борг у разі недостатності отриманих грошових коштів, і на частину якого буде мати право позикодавець у разі непогашення позики. Разом з цим договір позики нотаріально не посвідчений, а відтак в частині пункту 6 є нікчемним.

Крім того, ні позивачем, ні відповідачем ОСОБА_4 суду не надано доказів, що

ОСОБА_6 погодився за рахунок отриманого у спадщину рухомого та нерухомого майна, сплатити борг ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 , ОСОБА_6 не був боржником ОСОБА_3 , а відтак відсутні правові підстави для покладення на спадкоємця ОСОБА_6 - малолітнього ОСОБА_1 обов`язку погашати борг ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, пред`явлених до малолітнього ОСОБА_1 , не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь законного представника малолітнього ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 9 грудня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , який зареєстрований у АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , на користь законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка зареєстрована у АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , сплачений судовий збір у сумі 14407грн 50коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк