Справа № 464/3937/19
пр.№ 2/464/411/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.10.2020 Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Чорна С.З.

при секретарі судових засідань Бусько Ю.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Фостяк А.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнології імені С.З. Гжицького про продовження дії строкового трудового договору на невизначений строк, виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнології імені С.З. Гжицького (далі - Університет), в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ № 639-3 від 15.08.2018 року про внесення змін до наказу про звільнення викладачів з 30 червня 2018 року та наказ № 643-3 від 17.08.2018 року; поновити його на посаді доцента кафедри епізоотології університету з негайним виконанням даної вимоги відповідачем; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 122 030,55 гривень та допустити до негайного виконання стягнення заробітної плати за один місяць в сумі - 9584,84 грн; стягнути на його користь недораховану і несплачену заробітну плату в сумі - 9124,27 грн.; зобов`язати відповідача, як податкового агента сплатити до бюджету та інших цільових фондів податок з доходів фізичних осіб, єдиний соціальний внесок та військовий збір з суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу; стягнути на його користь моральну шкоду в сумі - 100 000 гривень.

В обгрунтування своїх вимог зазначає, що наказом № 49-3 від 04.03.2003 року був призначений на посаду асистента кафедри епізоотології, 30.06.2006 року був укладений з відповідачем п`ятирічний контракт, згідно якого він був призначений на посаду асистента кафедри епізоотології. З відповідачем 30.06.2009 року був укладений двохрічний контракт, згідно якого він був призначений на посаду старшого викладача кафедри епізоотології. 01.04.2011 року з відповідачем був укладений контракт до 30 червня 2013 року, згідно якого він був призначений на посаду виконувача обов`язків доцента кафедри епізоотології. З відповідачем 26.06.2013 року був укладений п`ятирічний контракт, згідно якого він був призначений на посаду доцента кафедри епізоотології. 30 червня 2018 року закінчився термін дії цього контракту. 04 червня 2018 року наказом університету №371-3 «Про звільнення викладачів з 30 червня 2018 року» позивача звільнено з посади відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, з яким позивач був ознайомлений у відділі кадрів через декілька днів. Згідно існуючої процедури, він 29.01.2018 року на засіданні кафедри епізоотології оголосив про намір продовжити трудовий договір з університетом на наступні п`ять років відповідно до діючого законодавства, що зафіксовано у протоколі №10. 13.03.2018 року ним було надіслано на ім`я ректора університету повідомлення за вх. №12-40 щодо позитивного визначення ним продовження контракту на наступний п`ятирічний термін. В подальшому по процедурі відбулось засідання кафедри епізоотології, на якому заслухали та затвердили одноголосно його звіт, як доцента кафедри про навчальну, методичну, наукову та виховну роботу за період з 2013 по 2018 роки та вирішено рекомендувати конкурсній комісії університету позитивно розглянути питання про продовження дії контракту, протокол №17 від 18.07.2018 р. На засіданні конкурсної комісії, яке відбулося 12.06.2018 року його рекомендували Вченій раді факультету для обрання на посаду кафедри епізоотології. 18.06.2018 року відбулося засідання Вченої ради факультету, на якому він був обраний на посаду доцента кафедри епізоотології (протокол №4). Звернувся зі заявою від 14.06.2018 року на ім`я ректора щодо надання йому додаткової соціальної відпустки з 15.06.2018 терміном шістнадцять календарних днів, як потерпілому І категорії від аварії на ЧАЕС, яка була погоджена всіма керівниками, але з невідомих причин відпустку отримав з 19.06.2018 р., про те з наказом не був ознайомлений. З 15.06.2018 р. по 18.06.2018 перебував на лікуванні з оформленням листка непрацездатності, у зв`язку з чим 20.06.2018 р. подав заяву на ім`я ректора про уточнення терміну перебування у соціальній відпустці, а саме з 19.06.2018 р. по 30.06.2018, однак про прийняте рішення його не повідомили. 02.07.2018 року вийшов на роботу і цілий день знаходився на своєму робочому місці, виконуючи посадові обов`язки доцента кафедри, на що має відео-підтвердження і може бути підтвердженим свідками. Цього ж дня він звернувся з заявою на ім`я ректора університету щодо продовження з ним дії трудового договору на наступний період терміном на п`ять років на посаді доцента кафедри епізоотології, як такому, що обраний за конкурсом у встановленому законом порядку. Проте, по причині поганого самопочуття з 03.07.2018 по 06.08.2018 перебував на лікуванні в різних лікувальних установах м.Львова, що підтверджується трьома лікарняними листками, про що адміністрація університету була повідомлена належним чином, однак надіслані два листи на ім`я керівника університету з проханням належного підписання та прийняття лікарняних листків непрацездатності були залишені без розгляду та відповіді. 07.08.2018 він перебував на військових навчальних зборах, згідно повістки і обліково-послужної карти, як резервіст першої черги, про що адміністрація університету була повідомлена завчасно належним чином.

Протягом періоду часу з 08.08.2018 року по 04.09.2018 року він виходив на роботу та безпосередньо виконував не тільки обсяг роботи, який передбачений його посадовими обов`язками, а також розпорядження завідувача кафедри з виконання господарських робіт. 14.08.2018 в канцелярії університету особисто отримав листа за №1661 від 14.08.2018 з пропозицією з`явитися у відділ кадрів для виконання всіх необхідних формальностей щодо укладення і підписання контракту. Однак, 16 серпня 2018 року у відділі кадрів він отримав два примірники контракту для заповнення і підписання, при цьому інспектором відділу кадрів ОСОБА_3 його ознайомили із наказом № 639-3 від 15.08.2018 року про внесення змін до наказу про звільнення викладачів з 30 червня 2018 року. 04.09.2018 листом за підписом ректора університету ОСОБА_4 вих. №1778-01 від 03.09.2018 отримав відмову у підписанні контракту. За захистом і поновленням своїх порушених трудових прав 06.09.2018 звернувся з листом до начальника ГУ Держпраці у Львівській області, на підставі цього була проведена інспекційна перевірка з його участю, на що 08.10.2018 дана відповідь. В ході перевірки виявлено порушення вимог п.3 ст.80 КЗпП України щодо перенесення або продовження соціальної відпустки терміном 16 календарних днів з 15.06.2018 на 19.06.2018. Соціальна відпустка не переноситься і не продовжується, про що його згода і підпис в наказі про ознайомлення відсутні. Вважає, що наказ про його звільнення є незаконним, тому що на момент свого звільнення працював на умовах безстрокового трудового договору, звільнення проведено під час його перебування на лікарняному, прямо заборонено законодавством.

З наказом про звільнення з роботи його ознайомлено не було, копію такого в день звільнення та належно оформлену трудову книжку йому не видавались. Також зазначає, що надавав письмовий дозвіл щодо пересилання його трудової книжки на вказану адресу з доставкою, як це передбачає діюче законодавство. У результаті незаконного звільнення йому не було нараховано виплат всіх сум при звільненні працівника в день звільнення, чим порушено відповідачем вимоги ст.116 КЗпП України. Таким чином просить скасувати наказ про звільнення з проведенням захисту трудових прав в спосіб поновлення на роботі з обов`язковою виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку ст. 235 КЗпП України та відшкодування моральної шкоди на підставі вимог ст.237-1 КЗпП України, яка здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати, яку оцінює в сумі - 100 000 гривень. Вважає, що зі сторони відповідача має місце триваюче порушення його трудових прав, а тому строки звернення з позовом ним не пропущенні.

Ухвалою від 01.08.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі з повідомлення учасників справи.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження від учасників справи до суду не надходили.

03.09.2019 року представник відповідача ОСОБА_5 звернувся з клопотанням про надання додаткового строку для надання відзиву на позов, у зв`язку з наведеними у клопотанні причинами затримки з відзивом, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України.

Від відповідача 09.09.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку із тим, що позивача звільнено у відповідності до норм чинного законодавства. Зазначивши, що звільнення позивача відбулося відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП, що не суперечить вимогам трудового законодавства, правовим позиціям, викладеним у постановах ВС України. Тому підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі немає. Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту по суті не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії. Закінчення терміну дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини. У такому випадку звільнення має бути проведено саме на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України - закінчення строку дії контракту. За таких обставин, вимоги про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та протизаконними. Оскільки 01.07.2013 року позивач укладаючи контракт з університетом на термін з 01.07.2013 року по 30.06.2018 року був проінформований про строковий чин контракту на п`ять років, про що власноруч розписався і проставив дату 01 липня 2013 року. 13.03.2018 ОСОБА_1 надав в університет повідомлення про продовження або укладення нового контракту. 15.03.2018 наказом №129-3 «Про звільнення викладачів з 30 червня 2018 року» позивача було попереджено про звільнення з посади з 30.06.2018 р. відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП, п.2 ст.23 КЗпП України, про що він власноруч розписався. Таким чином угоди не було встановлено - ч.3 ст.21 КЗпП. 04.06.2018 наказом №371-3 «Про звільнення викладачів з 30 червня 2018 року» ОСОБА_1 звільнено з посади з 30 червня 2018 року відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, п.2 ст.23 КЗпП України про що він власноруч розписався. Отже про закінчення контракту і звільнення був інформований. Наказ про звільнення позивачем в місячний строк не оскаржувався. 15.06.2018 ОСОБА_1 наказом № 433-3 надано соціальну відпустку на 16 календарних днів, з 19.06.2018 по 05.07.2018 відповідно до п.22 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.08.91 р. на підставі його заяви від 14.06.2018. Відповідно до статті 21 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96, яким визначено порядок оплати відпусток, що заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Однак позивач з 15.06.2018 по 18.06.2018 перебував на лікарняному, який представив до оплати.

Крім того, надане відео позивачем на підтвердження його перебування на роботі 02 липня 2018 року не може вважати належним та достатнім доказом фіксування події, оскільки не містить необхідних реквізитів електронного доказу, як то фіксації дати та часу зйомки, місця події тощо. Отже, необхідно щоб на електронних доказах було відображено дату, час та місце їх створення, електронний документ повинен мати електронний підпис. Перебуваючи позивача на кафедрі, що підтверджене 4 хвилинами запису - «до» і 4 хв. запису після робочого дня, не є належним доказом.

12.07.2018 укрпоштою на адресу університету від позивача надійшла заява, датована 02.07.2018 (як стверджує в цей день був на роботі), щодо продовження дії трудового договору (контракту) на наступний період терміном на п`ять років на посаді доцента кафедри епізоотології. За словами ОСОБА_1 з 08.08.2018 по 04.09.2018 також був на роботі, однак ніхто з відповідальних працівників цього не підтвердив та не давали дозволу позивачу на роботу по закінченню дії контракту, з приводу чого сталася затримка з видання наказу про звільнення. 30.08.2018 на особистому прийомі у ректора ОСОБА_4 позивачу було запропоновано укласти контракт на наступний навчальний рік. Однак і в цей день він відмовився укласти контракт і знову відмовився забрати свою трудову книжку на руки. За відсутності самого претендента на посаду, його відмови заповнити проект контракту, не узгодження при цьому педнавантаження, з якої дати працювати, продовження чи укладення контракту, узгодити нові вимоги до НПП (науково-педагогічного працівника), умови контракту і укласти його заочно є неможливим. З 30.06.2018 до 30.08.2018 у ОСОБА_1 було достатньо часу з`явитися до університету для укладення контракту. Враховуючи зазначене підстави для визнання незаконним і скасування наказу №639-3 від 15.08.2018 про внесення змін до наказу про звільнення викладачів з 30.06.2018 та наказу № 643-3 від 17.08.2018 відсутні.

Щодо посилання позивача на його звільнення з роботи в період його тимчасової непрацездатності, відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України, яка встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст.ст.40, 41 КЗпП України (п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України), а позивача звільнено за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Заборона звільнення у період тимчасової непрацездатності, встановлена ч.3 ст.40 КЗпП України, не розповсюджується на випадок звільнення за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Закінчення терміну дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу або розпорядження про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини. Вважає, що суд повинен застосувати строки позовної давності, відповідно до ст.233 КЗпП України, оскільки позивачем пропущено місячний строк звернення з позовом до суду.

19.09.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, у котрому вказав на невідповідність тверджень відповідача фактичним обставинам, просив суд визнати незаконним його звільнення, поновити його на роботі та стягнути на його користь недорахований заробіток у розмірі 9124,27 гривень.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили такий задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Працівники мають на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 2 КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького, був прийнятий на роботу відповідачем на посаду асистента кафедри епізоотології відповідно до наказу №49-3 від 04.03.2003 строком з 03.03.2003 по 30.06.2003. В подальшому позивач працював на підставі укладених контрактів на умовах викладених у таких, а саме 30.06.2006 був укладений п`ятирічний контракт, згідно якого позивач був призначений на посаду асистента кафедри епізоотології, 30.06.2009 був укладений двохрічний контракт, згідно якого позивача призначено на посаду старшого викладача кафедри епізоотології. 01.11.2011 був укладений контракт терміном дії до 30.06.2013, згідно якого позивача призначено на посаду виконувача обов`язків доцента кафедри епізоотології. Останній строковий трудовий договір був укладений між сторонами 26.06.2013 про призначення позивача на посаду доцента кафедри на термін з 01.07.2013 до 30.06.2018, про що був ознайомлений про строковий чин контракту на п`ять років та власноруч розписався. 13.03.2018 позивач звернувся в університет з повідомленням про продовження або укладення нового контракту. Проте, 15.03.2018 наказом №129-3 «Про звільнення викладачів з 30 червня 2018 року» позивача було попереджено про звільнення з посади з 30.06.2018 відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП, п.2 ст.23 КЗпП України, про що він власноруч розписався. Наказом університету №371-3 від 04.06.2018 «Про звільнення викладачів з 30 червня 2018 року» ОСОБА_1 звільнено з посади з 30.06.2018 відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, п.2 ст.23 КЗпП України, про що він власноруч розписався. Враховуючи зазначене, щодо закінчення контракту і звільнення позивач був інформований.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16-ц, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 757/26016/17-ц зроблено висновок, що «підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП».

Тобто, переукладання строкового трудового договору у випадках, що підпадають під дію частини другої статті 23 КЗпП України, не має наслідком набуття трудовим договором характеру безстрокового чи укладеного на невизначений строк.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Суд не приймає до уваги покликання позивача ОСОБА_1 , про те що його присутність в університеті у робочий час підтверджується відео, з огляду на те, що роботодавцем не ставиться у вину позивачу причиною звільнення відсутність на роботі, а відтак зазначений доказ не є належним доказом та не містить інформації про предмет доказування.

Також, подання позивачем 12.07.2018 до університету поштовим зв`язком заяви датованої 02.07.2018 щодо продовження дії трудового договору (контракту) на наступний період терміном на п`ять років на посаді доцента кафедри епізоотології, не свідчить про продовження трудових відносин, оскільки на той час дія строкового трудового договору закінчилась був виданий наказ про звільнення позивача.

Тому доводи позивача про те, що у зв`язку із неодноразовим продовженням трудових відносин, шляхом переукладення трудових договорів, такий набув ознак безстроковості згідно з вимогами частини другої статі 39-1 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки укладення трудового договору на певний строк, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні чи продовженні строку дії такого договору застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Крім цього, звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору допускається, як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України, що спростовує доводи позивача в цій частині.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд прийшов переконання, що оскільки така позовна вимога є похідною від основної у якій відмовлено, а відтак відсутні підстави для застосування ст. 235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку.

Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по недоплаченій заробітній платі в сумі 9124,27 грн.Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 Кодексу законів про працю України. З матеріалів справи вбачається, що наказом №639-3 від 15.08.2018 «Про внесення змін до наказу про звільнення викладачів у зв`язку із закінченням терміну контракту з 30 червня 2018 року №371-3 від 04.06.2018», яким передбачено звільнення позивача 06.07.2018, у зв`язку з поданою заявою про надання відпустки, а також передбачено виплати компенсацію за 55 календарних днів невикористаної відпустки. Також видано наказ №643-3 від 17.08.2018, в якому зазначено, що у зв`язку з виявленою технічною опечаткою у наказі від 15.08.2018 №639-3 замість дати звільнення 06.07.2018 зазначити дату 05.07.2018. Виплату належних при звільненні грошових коштів в сумі 13868,71 грн. (компенсація за 55 календарних днів невикористаної відпустки), які належать ОСОБА_1 станом на 05.07.2018 проведено 17.08.2018, згідно платіжного доручення №356 від 17.08.2018 про зарахування коштів на пластикові картки. Середній заробіток за несвоєчасно виплачені грошові кошти при звільнені в сумі 13174,63 грн., виплачено 17.08.2018, згідно платіжного доручення №645 від 17.08.2018 про зарахування коштів на пластикові картки, що не суперечить вимогам ст.117 КЗпП України. Окрім цього, даний факт підтверджується листом від 08.10.2018 №9647/4/15-04 за результатами перевірки Головного управління Держпраці у Львівській області.

Відносно аргументів позивача про неотримання належно оформленої трудової книжки, то такі спростовані встановленими обставинами, а саме: актом про відмову позивача в отриманні такої, направленням рекомендованих листів від 01.10.2018, 10.10.2018, 19.10.2018, 09.11.2018 з проханням отримати на руки трудову книжку, надсилання трудову книжку за адресою: АДРЕСА_1 , про що позивач надавав згоду. Таким чином, відповідачем дотримано вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58.

Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом зазначеної норми закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту, яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Враховуючи дані обставини, вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди є необґрунтованими, так як останнім не було доведено належними та допустимими доказами самого факту заподіяння йому моральної шкоди, її характеру та обсягів, а з огляду на встановлений факт відсутності вини роботодавця у невиплаті належних працівнику при звільненні сум і якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, та якими доказами це підтверджується.

Таким чином, судом не здобуто доказів про незаконність звільнення позивача, доводи останнього є безпідставними та суперечать вимогам ст.ст.21, 23, 39-1 КЗпП України, відповідач у відповідності до вимог чинного законодавства правомірно видав наказ №639-3 від 15.08.2018 про внесення змін до наказу про звільнення викладачів з 30 червня 2018 та наказу №643-3 від 17.08.2018, тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, відтак покликання представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, що може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду із позовом звільнений від сплати судового збору у даній категорії справ. Таким чином, судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 21, 23, 36 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

в задоволені позову ОСОБА_1 до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнології імені С.З. Гжицького про продовження дії строкового трудового договору на невизначений строк, виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку визначеному ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Львівський національний університет ветеринарної медицини та біотехнології імені С.Г. Гжицького, .

Повний текст рішення складено 16.10.2020.

Суддя Чорна С.З.