08.04.2020 227/477/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року місто Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хандуріна В.В.

при секретарі Сухіній О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до свідоцтва про спадщину за заповітом від 14.12.2019 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.12.2019 року він є власником ј частини житлового будинку АДРЕСА_6 . До моменту набуття спадщини квартира належала його померлій бабусі ОСОБА_3 , 1954 року народження. За життя спадкодавця в квартирі були зареєстровані та мешкали позивач та його мати ОСОБА_2 , яка зареєстрована за вищезазначеною адресою з 01.12.1999 р. З 2016 року відповідач перестала мешкати за вказаною адресою однією сім`єю з позивачем та своєю матір`ю і припинила підтримувати з ними стосунки. Бабусею опікався позивач, внаслідок чого вона склала заповіт, в якому розпорядилась своїм майном на його користь. Місце перебування відповідача та її засоби зв`язку позивачу невідомі. Факт того, що відповідач відсутня понад встановлені строки в зазначеному жилому приміщенні, підтверджується довідкою голови квартального комітету Стасій М .В. від 12.12.2019 р., складеною за участю свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Позивач надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. В заяві зазначила, що позов визнає та підтвердила, що дійсно не проживає з 2016 року за зареєстрованим місцем проживання, оскільки виїхала жити та працювати за кордон.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Свій висновок суд обґрунтовує наступним:

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14.12.2019 року державним нотаріусом Другої Добропільської, в.о. Добропільської державної нотаріальної контори Донецької області, зареєстрованого в реєстрі за № 659, ОСОБА_1 в спадок отримав ј частини житлового будинку АДРЕСА_2 являє собою квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 6).

Право як власника на вказану нерухомість позивачем зареєстровано 14.12.2019 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії домової книги, у квартирі за адресою АДРЕСА_5 , значиться зареєстрованою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 13). Також факт реєстрації відповідача підтверджується відповіддю відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 10.03.2020 року, (а.с. 42).

Згідно довідки голови квартального комітету Стасій М.А. від 12.12.2019 року, складеною за участю свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрована, але не проживає з 2016 року по теперішній час. (а.с. 14).

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16

Факт реєстрації відповідача у належній позивачу квартирі обмежує його права як власника розпоряджатись цим майном на свій власний розсуд.

За ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу.

Позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування належним йому житлом. Ці позовні вимоги відповідають нормам житлового законодавства.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З урахуванням сукупності досліджених доказів, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням, і будучи зареєстрованою у чужій квартирі, безсумнівно порушує права власника цього майна.

Тому заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.16 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 206, 259, 263, 265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення", під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк, визначений 354 ЦПК України, продовжується на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя В.В. Хандурін

08.04.2020