Справа № 712/2130/20
Провадження № 2/712/1333/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Елеонори Андріївни про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Елеонори Андріївни про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04 червня 2005 року уклав шлюб із громадянкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про шлюб Серії № НОМЕР_1 .

За час перебування у шлюбі, у них народився син ОСОБА_4 2006 року народження. Крім того, на підставі рішення суду, він усиновив старшого сина своєї колишньої дружини, ОСОБА_3 , 2002 року народження.

Починаючи з 2017 року сімейне життя між ним, та ОСОБА_2 постійно погіршувалось.

В 2017 році його колишня дружина подала до суду позов про розірвання шлюбу, однак їм вдалося примиритись, і на підставі укладеної, за для збереження сім`ї, між ними мирової угоди, позов було залишено без розгляду.

Однак, вжиті заходи для примирення результатів не дали, відносини в їхній сім`ї стали нестерпними, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин в березні 2019 року за рішенням суду.

Ще під час судового розгляду справи в 2017 році, його колишня дружина подала позовну заяву, в якій просила суд призначити стягнення з нього аліментів на користь їхніх неповнолітніх дітей.

20 жовтня 2017 року, суд ухвалив рішення про задоволення таких позовних вимог, встановивши, що він має сплачувати аліменти на дітей у твердій грошовій сумі - 5000 гривень.

Враховуючи, що мировою угодою від 12.09.2017 року, між ними досягнуто домовленість про спільне виховання спільних дітей, та мати рівні права та обов`язки перед утримуванням дітей, тим паче що вони проживали однією сім`єю, і він постійно виділяв кошти для забезпечення сімейного достатку, і всім необхідним, діти та дружина були забезпеченні з його заробітної плати, а тому, за наявності письмового врегулювання питання утримання дітей, він вважав, що немає необхідності ще додатково сплачувати і аліменти.

Незважаючи на мирову угоду, в 2019 році після винесення рішення про розірвання шлюбу між ним та колишньою дружиною, ОСОБА_2 було здійснено ряд заходів про примусове стягнення з нього аліментів, в тому числі і за минулі роки.

Так, 02.05.2019 ркоу, ОСОБА_2 було подано заяву про примусове виконання рішення суду від 20.10.2017 року до Соснівського відділу державної виконавчої служби м. Черкаси.

А вже 07.05.2019 року, ОСОБА_2 подала до Соснівського районного суду м. Черкаси (справа 712/6228/19 нову позовну заяву, про стягнення з нього заборгованості по аліментам.

З метою врегулювання питання погашення заборгованості з аліментів, за ініціативою ОСОБА_2 , між ним та ОСОБА_2 було досягнуто домовленість про припинення права на аліменти на дітей, для чого він повинен був подарувати їм своє єдине житло, яке він отримав від батьків, а ОСОБА_2 залишить без розгляду позов про стягнення з нього аліментів, та відкличе виконавчий лист з виконавчої служби, та підпише заяву про відсутність заборгованості зі сплати аліментів.

Вона, як фахівець у галузі права, пояснила йому, що тільки вчинивши такі дії, він відповідно до вимог Сімейного кодексу України, буде звільнений від сплати аліментів, та майбутнього суду.

Таким чином вони домовились, що він подарує квартиру не безкоштовно, а з метою погашення заборгованості, і тільки за умови, що ОСОБА_2 вчинить певні дії направлені на припинення примусового стягнення заборгованості з аліментів, шляхом залишення позову без розгляду, відкликання виконавчого листа, та надання йому заяви, що він не має заборгованості зі сплати аліментів.

На виконання їхніх домовленостей, 13.05.2019 року, ОСОБА_2 було подано до Соснівського відділу ДВС м. Черкаси заяву про повернення виконавчого листа. В поданій заяві зазначено, що виконавчий лист відкликається в зв`язку з тим, що: «У зв`язку з запропонованою боржником угодою щодо погашення пені по аліментах та заборгованості по аліментах шляхом надання в дар дітям квартири...»

Соснівським відділом ДВС м. Черкаси, 13.05.2019 року була винесена постанова «Про повернення виконавчого документа стягувачу», що підтверджувало вчинення ОСОБА_2 дій на виконання їх домовленості, про припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з передачею ним права власності на нерухоме майно.

Наступним кроком, в здійсненні підписання вищевказаного договору, з метою припинення права на аліменти, було підписання між ним та його колишньою дружиною 21.05.2019 року, заяви про відмову від аліментів, та її нотаріального засвідчення.

Після нотаріального засвідчення вищезазначеної заяви, в той же день 21.05.2019 року, у нотаріуса ОСОБА_5 відбулась реєстрація договору дарування квартири відповідно до якого, він подарував, а малолітній син ОСОБА_4 , та неповнолітній син ОСОБА_3 в особі їх законного представника ОСОБА_2 прийняли дану квартиру в дар.

Після укладання договору дарування квартири, з метою припинення подальшого судового стягнення аліментів, 04.06.2019 року, ОСОБА_2 подала до суду клопотання про залишення без розгляду позовної заяви про стягнення аліментів, керуючись положеннями ст. 257 Цивільного кодексу України, в якому зазначено що: «У зв`язку з примиренням сторін, погашенням відповідачем заборгованості по аліментах, з індексацією аліментних платежів і пені, шляхом укладання між позивачем та відповідачем договору дарування квартири у власність на обох дітей...», вона просила залишити без розгляду її позовну заяву про стягнення аліментів.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.06.2019 року було залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 про стягнення аліментів, при цьому в ухвалі суд зазначив, що: «06 червня 2019 року від позивача, надійшла до суду заява, в якій просить залишити позовну заяву без розгляду у зв`язку з примиренням сторін, погашенням відповідачем заборгованості по аліментах з індексацією аліментних платежів і пені, шляхом укладення між позивачем та відповідачем договору дарування квартири у власність на обох дітей».

Такі дії ОСОБА_2 , як вона його переконувала, мали б зняти з нього всі зобов`язання по виплаті аліментів на дітей, що відповідає положенням ст. 190 Сімейного кодексу України.

Однак, після вчинення всіх вищезазначених дій, які мали б потягнути за собою наслідки визначені в ст. 190 Сімейного кодексу України, ОСОБА_2 продовжила вимагати з нього гроші на утримання дітей. Більш того він довідався, що відносно нього було відкрито виконавче провадження, за заявою ОСОБА_2 про стягнення з нього аліментів на їх спільних дітей.

Вважаючи такі дії ОСОБА_2 по спонуканню його до сплати аліментів неправомірними, він звернувся за юридичною допомогою та проханням роз`яснення правомірності вимог ОСОБА_2 , оскільки дарування ним свого єдиного житла, жодним чином не припинило його зобов`язань зі сплати аліментів.

Під час надання юридичної консультації, було роз`яснено, що договір дарування який він уклав, не є договором про припинення права на аліменти в зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно як це визначено в ст. 190 Сімейного кодексу України, який він мав на меті укласти, а є звичайним договором дарування, який не припиняє жодних обов`язків по сплаті аліментів.

Більш того, згідно даних з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, дійсно ОСОБА_2 з 04.09.2019 року примусово стягує з нього аліменти за виконавчими листам від 20.10.2017 року виданим ОСОБА_2 у справі №712/9401/17 (ВП №59933254).

Йому було роз`яснено, що залишення ОСОБА_2 позовної заяви про стягнення з нього аліментів, - без розгляду, відповідно до положень ч. 2 ст. 257 Цивільного кодекс України, не перешкоджає ОСОБА_2 повторно подати до нього такий позов у будь який час.

Зважаючи на це, вважає, що його колишня дружина, яка є юристом та працює адвокатом, і розуміється на законодавстві та всіх юридичних тонкощах ведення подібних справ, умисно ввела його в оману, та використала всі засоби для не правильного розуміння ним вчинених дій.

Для того щоб він не розумів суттєвих умов спірного правочину, та наслідків його укладення, вона особисто займалась оформленням всіх документів, внаслідок чого він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення в здійсненні підписання договору що відбувся між ним та відповідачем, та між договором, який мав би бути підписаний ним керуючись внутрішньою волею та розумінням природи правочину, прав та обов`язків сторін та наслідків, які виникають з моменту підписання Договору.

Якщо б йому було відомо, та роз`яснено, що даний договір дарування жодним чином не припиняє його обов`язків зі сплати аліментів, який він мав на меті укласти, він би ніколи його не уклав, і не позбавляв себе єдиного житла.

В нього не виникало сумнівів, що ним укладається саме договір про припинення стягнення аліментів в зв`язку з їх повним погашенням, оскільки ОСОБА_2 надала йому нотаріальну заяву що це саме так.

Але як виявилось згодом, тільки органи опіки та піклування можуть надавати згоду на вчинення такого правочину в порядку ст. 190 Сімейного кодексу України, за наслідками укладення якого припиняється його обов`язок зі сплати аліментів.

Просить визнати недійним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого як законний представник діяла мати ОСОБА_2 ,, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. за реєстровим № 4699, та повернути сторони у первісне становище.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , яка діє від імені неповнолітнього ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні не визнала та просила суд в позові відмовити, з підстав зазначених у відзиві.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, скерував до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності з урахуванням поданого ним відзиву. У задоволенні позову відмовити, судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

Представник служби у справах дітей Черкаської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Приватний нотаріус Левицька Е.А. в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

В судовому засіданні встановлено, що 04 червня 2005 року з ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_6 , який зареєстрували у Виконкомі Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, актовий запис № 23, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова визнано всиновлення ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зобов`язано Московський відділ РАЦС ХМУЮ внести в актовий запис № 544 від 30.04.2002 року виданого відділом РАЦС Московського районного управління юстиції наступні зміни: записати прізвище « ОСОБА_9 », по батькові « ОСОБА_10 ».

Батьком дитини записати ОСОБА_1 , імя та дату народження залишити без змін.

11 листопада 2008 року Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції видано свідоцтво про усиновлення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі Московського районного суду м. Харкова від 17.10.2008 року, справа № 2-10732/08, з присвоєнням йому прізвища ОСОБА_9 , імені ОСОБА_11 , по батькові ОСОБА_10 , дати і місця народження після усиновлення ІНФОРМАЦІЯ_5 , Україна місто Харків. Усиновлювачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця с. Лозуватка, Шполянського району, Черкаської області проживаючого АДРЕСА_1 , ПІН НОМЕР_2 , працюючого у Навчальному центрі Державної прикордонної служби України ( в/ч НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно і до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 26.07.2017 року.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 червня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було зареєстровано 4 червня 2005 року у виконкомі Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, актовий запис № 23, розірвано.
07 травня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментах на утримання синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 , за період з 26.07.2017 по 01.05.2019 в сумі 105807,00 грн., індексації щомісячного аліментного платежу за період з 26.07.2017 по 07.05.2019 в сумі 2898,62 грн., загальної суми пені за несплату або прострочення сплати аліментів за період з 26.07.2017 по 07.05.2019 в сумі 323847,10 грн., а всього 432552,72 грн.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментах, індексації щомісячного розміру аліментних платежів та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів на дітей повернути позивачу (справа № 712/6228/19).
21.05.2019 між ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 , яка діє як законний представник свого малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2 , у рівних частках по Ѕ частині кожному сину.

Примірник підписаного договору дарування передано обдарованим. Про укладення договору дарування, проведення його державної реєстрації та перехід права власності на подароване майно також свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.05.2019 за № 167438592.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, інший актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В силу частини шостої статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей.

Своїм підписом в договорі дарування квартири від 21 травня 2019 року ОСОБА_1 підтвердив, що укладаючи даний договір він діє добровільно, перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства України, що регулюють укладений ним правочин.

Згідно п. 10, п. 11 договору дарування від 21.05.2019 року, нотаріусом роз`яснено сторонам наслідки укладення вказаного договору, зокрема, зміст ст.ст. 203, 334, 229-235, 334, 717-730 ЦК України, ст.ст. 59- 65, 74, 97 СК України, ст. 36.5, ст. 47.1.3, ст. 174 ПК України, ст. 192, 212 КК України, ст.ст. 6,9 Житлового кодексу України, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 № 572, зі змінами та доповненнями, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства».

Пунктом 13 оскаржуваного договору дарування від 21.05.2019 визначено, що сторонами підтверджено, що даний договір відповідає дійсним намірам сторін не носить фіктивного та удаваного правочину, вчинений у відповідності з їх справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Договір вчинений без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови Договору, його природу і правові наслідки, сторони бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором, і засвідчено, що сторонами визначено всі істотні умови договору, про що свідчать особисті підписи сторін.

Пункт 19 договору свідчить що сторони визначили весь обсяг домовленостей між сторонами щодо предмета договору від 21.05.2019 і скасовує та робить недійсними всі інші зобов`язання та пропозиції до укладання цього договору.

Водночас, п. 16 цього договору зазначено, що після підписання цього договору дарування та реєстрації його у встановленому порядку обдаровувані набувають право власності на подароване майно.

У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов`язання ОСОБА_2 не стягувати в подальшому, після укладання оскаржуваного договору, аліментів на утримання дітей за рішенням суду.

21 травня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписано спільну заяву, за якою ОСОБА_2 відмовляється від стягнення заборгованості та пені по аліментах, що стягуються з батька з батька ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка утворилась станом на 21 травня 2019 року. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., зареєстрованою в реєстрі № 4707, 4708.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 Сімейного кодексу України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).
Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.
Складання вказаної нотаріально посвідченої заяви не свідчить про відмову ОСОБА_2 від стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо), - є прийняттям дарунка (ч.1, 4 ст. 722 ЦК України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За правилами частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
За змістом ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Відповідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
На момент укладення оскаржуваного правочину позивач був власником спірного майна і мав право розпоряджатися ним на власний розсуд. Спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою.
Суд приходить до висновку, що позивач при укладенні договору дарування передбачав реальне настання правових наслідків.
Укладений спірний договір дарування від 21.05.2019 року за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та його укладення не є порушенням частин першої та п`ятої статті 203ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Ознак фіктивного правочину, як то: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину, судом не встановлено.
Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Тобто, позивач, використовуючи своє право власника, розпорядився належною йому на праві власності часткою квартири шляхом передачі її в дар своїм дітям.
Такі дії позивача, як власника нерухомого майна, не суперечить закону та не викликають сумнівів у його волевиявленні при укладенні договору.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 19, 78-81, 89, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.3, 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Елеонори Андріївни про визнання договору дарування недійсним залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Головуючий Романенко В.А.
Повний текст рішення суду виготовлений 19.10.2020 року.