Справа №731/8/20
Провадження №2/731/29/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 року смт Варва

Варвинський районний суд Чернігівської області в складі:

судді Савенка А.І.,

за участю секретаря Трохименко Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати, моральної шкоди та зобов`язання внести запис до трудової книжки, -

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2020 року до Варвинського районного суду Чернігівської області надійшла вказана позовна заява.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 03 лютого 2018 року працювала продавцем у магазині ФОП ОСОБА_3 17 грудня 2018 року її повідомили, що звільняють за угодою сторін. Коли вона попросила надати їй відпустку або виплатити компенсацію за невикористану відпустку, а також виплатити їй заробітну плату, ОСОБА_3 їй відмовила на тій підставі, що розрахунок повністю проведений. Позивач підписала трудові договори, написала заяву про звільнення. Коли ж отримала трудову книжку, то виявила відсутність запису про роботу в період з 25 вересня 2018 року до 07 листопада 2018 року. У внесенні вказаного запису ОСОБА_3 їй також відмовила. Після того, як вона звернулась на урядову гарячу лінію, працівники управління Держпраці у Чернігівській області провели перевірку ФОП ОСОБА_3 та встановили порушення - допуск її до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням, та винесли постанову про накладення штрафу за вказане порушення. Вказана постанова оскаржувалась та набрала законної сили відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року. Заробітну плату в розмірі 3000,00 грн ОСОБА_1 брала в кінці кожного місяця з каси магазину. За листопад 2018 року вона зарплати не брала, оскільки пропрацювала лише до 07 числа. У зв`язку з тим, що мінімальна заробітна плата в 2018 році складала 3723,00 грн у місячному розмірі та 22,41 грн - у погодинному, вона працювала два дні через два протягом 12 годин на день, то вважає, що їй недоплатили 1378,00 грн за 20 відпрацьованих днів у вересні та жовтні 2018 року, а за три відпрацьовані дні листопада повинні заплатити 806,76 грн. Добровільно виплатити борг по заробітній платі, надати довідку про суму боргу, внести записи до трудової книжки ОСОБА_3 відмовилась. Всупереч ст. ст. 83, 116 КЗпП, у день її звільнення - 22 грудня 2018 року, ФОП ОСОБА_3 письмово не повідомила її про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснила виплату належних коштів. Внаслідок вказаних порушень трудового законодавства їй завдано моральної шкоди, адже вона повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя родини, зазнала душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Внаслідок відсутності запису у трудовій книжці зменшився страховий стаж для виходу на пенсію. Додаткових зусиль потребує відновлення справедливості, в тому числі звернення до суду. Відповідач до цього часу не усунула допущених щодо неї порушень законодавства, а таке ставлення завдає моральної шкоди протягом тривалого часу.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24 лютого 2020 року (а.с. 69) ОСОБА_1 просить: 1) стягнути з ФОП ОСОБА_3 на її користь невиплачену заробітну плату в сумі 2 184,76 грн за період з 25 вересня 2018 року до 07 листопада 2018 року; 445,02 грн компенсації за невикористану відпустку; 103,73 грн компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату; 2) стягнути з ФОП ОСОБА_3 на її користь 10 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; 3) зобов`язати ФОП ОСОБА_3 внести до трудової книжки НОМЕР_1 , заповненої 12 вересня 1983 року на ім`я ОСОБА_1 , запис про прийняття на роботу продавцем продовольчих товарів з 25 вересня 2018 року та звільнення з роботи 07 листопада 2018 року; 4) стягнути з ФОП ОСОБА_3 на її користь понесені витрати на правову допомогу у сумі 800, 00 грн та сплачений судовий збір у сумі 1681,60 грн.

Провадження у справі відкрито 17 січня 2020 року та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 17 лютого 2020 року. Розгляд справи відкладався за клопотанням позивача для уточнення позовних вимог - до 28 лютого 2020 року, за клопотанням представника відповідача для надання відзиву на збільшені позовні вимоги - до 25 березня 2020 року.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, та просила задовольнити. Додатково пояснила, що з 25 вересня 2018 року по 07 листопада 2018 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, виконуючи роботу продавця. Умови праці були погані, оскільки приміщення опалювалось погано, їд доводилось виконувати обов`язки прибиральниці, роботи з прибирання прилеглої до магазину території. Іноді, в цьому їй допомагав її чоловік, який за станом здоров`я не може виконувати важку фізичну працю. 22 грудня 2019 року вона дізналась що в її трудовій книжці відсутній запис про прийняття на роботу. Вона зверталась на гарячу лінію та за її зверненням було проведено перевірку відповідача, виявлено порушення та винесено відповідні приписи. Про результати її звернення було повідомлено листом управління Держпраці у Чернігівській області від 25.01.2019 року, яке вона отримала у перших числах лютого 2019 року. У тримісячний термін вона не звернулась до суду, оскільки в неї не було доказів перебування в трудових відносинах з відповідачем. Після отримання відповіді контролюючого органу вона не знала про цей строк, і будь-хто з юристів не повідомляв їй про його існування. В подальшому зверталась за правовою допомогою до центру надання безоплатної допомоги, однак, у березні 2019 року отримала усну відмову в даній установі. Після чого звернулась за правовою допомогою до адвоката, та він допоміг їй склади заяву до поліції про вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Тривалий час намагалась активізувати дії слідчих. Приймала участь в якості свідка у судовому засіданні окружного адміністративного суду. Пояснила, що вона все життя працювала в сфері торгівлі, а після неправомірних дій відповідача, та звернення її до Управління Держпраці до неї змінилось відношення колег та роботодавців даної сфери, ніхто не хоче брати її на роботу. Через тривалий процес захисту своїх прав, вона відчувала душевні страждання, її звільнення відобразилось і на здоров`ї її чоловіка.

Відповідач ФОП ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надіслала відзив на позовну заяву (а.с. 40-43), відповідно до якого позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності при зверненні до суду та через необґрунтованість позовних вимог. Зазначила, що позивачка в неї у період вересня-листопада 2018 року не працювала, в заробітна плата, яку вона виплачувала в цей період іншому продавцеві, становила 3 733,00 грн. Враховуючи суму обов`язкових платежів та зборів (податок з доходів фізичних осіб, єдиний соціальний внесок тощо), на руки працівникові видається сума, менша від мінімальної заробітної плати, а тому позивачка провела невірний розрахунок заборгованості. Книги записів отримання заробітної плати вона не веде, оскільки їх ведення не передбачено чинним законодавством. Позовну вимогу про стягнення моральної шкоди вважає не доведеною, оскільки не надано жодного медичного документа на підтвердження погіршення фізичного стану та не наведено ніяких реальних наслідків душевних страждань. Крім того, просила стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3 000,00 грн.

Представник відповідача адвокат Жабко Н.О. позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала. Надала пояснення, аналогічні викладеним в заявах по сіті справи. Окрема наголосила на відсутності поважних причин пропуску позивачем строку для звернення за судовим захистом та необхідності застосування наслідків пропуску такого строку.

Заслухавши пояснення позивача, та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в період з 03 лютого 2018 року до 24 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 працювала продавцем продовольчих товарів у фізичної особи -підприємця ОСОБА_4 , що підтверджується копіями трудової книжки та трудового договору №6 від 03 лютого 2018 року (а.с. 9, 20).

Відповідно до постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №25-07-012/050/39 від 14 лютого 2019 року (а.с. 19) на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 накладено штраф за порушення законодавства про працю, яке полягає у допуску працівника ОСОБА_1 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу (ч. 3 ст. 24 КЗпП).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ФОП ОСОБА_3 про скасування постанови про накладення штрафу (а.с. 10-14, 15-18).

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що у період з 25 вересня 2018 року до 07 листопада 2018 року ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_3 продавцем без укладення трудового договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин суд вважає доведеним факт перебування позивача та відповідача у трудових відносинах протягом періоду з 25 вересня 2018 року до 07 листопада 2018 року.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Позивачка ОСОБА_1 зазначає, що дізналася про порушення своїх трудових прав у грудні 2018 року, коли отримала трудову книжку.

Відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29 липня 1993 року №58, з наступними змінами, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівників. Роботодавець робить запис до трудової книжки про прийом працівника на роботу, після чого трудову книжку необхідно повернути назад працівнику.

Згідно з вимогами ст. 48 КЗпП України та п.п. 1.1. вказаної Інструкції трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів.

За таких обставин позивач могла дізнатися про порушення свого права ще у жовтні 2018 року, оскільки згідно вказаного порядку мала отримати трудову книжку на руки.

Крім того, 08 листопада 2018 року позивач була прийнята на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , що підтверджується записом у трудовій книжці. Отже, надаючи трудову книжку новому роботодавцю ОСОБА_5 , позивач також мала можливість дізнатися про порушення свого права.

Більш того, твердження позивача про те, що вона фактично отримала трудову книжку в грудні 2018 року свідчить про її обізнаність щодо порушення її прав в цей період. Про це свідчить і її звернення до органів Держпраці.

Оцінюючи доводи позивача в частині того, що строк звернення до суду пропущений нею з підстав необізнаності щодо його існування та відсутності доказів щодо її перебування з відповідачем в трудових відносинах, суд зауважує, що з пояснення позивача вбачається що на початку лютого 2019 року вона отримала лист від 25 січня 2019 року з управління Держпраці у Чернігівській області, яке повідомило про здійснення перевірки, зібрання доказів щодо неправомірних дій з боку роботодавців, видання приписів та накладення адміністративного стягнення на відповідача, та в останньому абзаці листа роз`яснило, що механізм поновлення порушених трудових прав працівника визначено гл.15 КЗпП України, шляхом виключно звернення до суду.

Зважаючи на що суд не вбачає підстав для поновлення строку, визначеного ст.ст. 228,233 КЗпП, оскільки позивач не довела наявності поважних причин його пропуску.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо строк пропущено без поважних причин у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Отже, у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ФОП ОСОБА_3 внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про прийняття на роботу продавцем продовольчих товарів з 25 вересня 2018 року та звільнення з роботи 07 листопада 2018 року слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

При цьому позовна вимога про стягнення належної позивачеві заробітної плати не обмежується, на думку суду, будь-яким строком.

Оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та п. 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713, суми грошової компенсації у разі невикористання щорічних (основних і додаткових відпусток) належать до фонду додаткової заробітної плати, то позовна вимога про їх стягнення також не обмежується строком позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ФОП ОСОБА_3 письмово повідомляла позивачку про нараховані суми, належні їй при звільненні.

Так само відсутні і докази звернення позивачки до відповідача з вимогою про розрахунок.

Відповідно до ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Зі змісту ст. 2 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» також вбачається, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними у гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці та компенсаційні виплати, передбачені законодавством.

Згідно з ч. 3 ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата з 01 січня 2018 року до 31 грудня 2018 року у місячному розмірі складала 3 723,00 грн, у погодинному - 22,41 грн.

При цьому сума виплати працівникові після відрахування податку на доходи фізичних осіб і військового збору становитиме 2 997,01 грн (3723,00 - 670,14 (18%) - 55,85 (1,5)).

Оскільки позивачка в позовній заяві зазначає, що брала із каси заробітну плату за вересень-жовтень 2018 року у сумі 3000,00 грн щомісячно, то підстави для стягнення доплати до мінімальної заробітної плати відсутні.

Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що за три відпрацьовані нею дні у листопаді 2018 року їй заробітну плату не виплатили.

Доказів на підтвердження протилежного відповідач не надала.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги у цій частині обґрунтованими.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Оскільки позивач працювала у листопаді 3 (три) дні по 12 годин на день (36 годин), то з відповідача на її користь слід стягнути 806,76 грн (22,41 х 36 годин) без врахування податку на доходи фізичних осіб і військового збору.

Крім того, необхідно стягнути з відповідача індексацію заробітної плати в сумі 38,72 грн (806,76 х 4,8 %).

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, компенсація за невикористані щорічні відпустки обчислюється виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Працівникові, який пропрацював менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Враховуючи наведене, середньоденна заробітна плата позивача становить 124,43 грн (3733 : 30).

Зважаючи на те, що позивач працювала у відповідача з 25 вересня 2018 року до 07 листопада 2018 року, то вона має право на 3 (три) дні відпустки (24:(365-11)= 0,0678 х 43).

Компенсація за невикористану відпустку становить 373,29 грн (124,43 х 3).

Виходячи з наведеного, позовна вимога в частині стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку підлягає частковому задоволенню в сумі, обрахованій за правилами Постанови КМУ №100 від 24 грудня 1999 року, у сумі 373,29 грн.

Відповідно до п. 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, до об`єктів індексації не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, а тому компенсація за невикористану відпустку індексації не підлягає.

Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни у гривнях на території України і не мають разового характеру, як пенсії, соціальні виплати, стипендії та заробітна плата (п. 3 Порядку).

Пунктом 4 Порядку визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Отже, сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати становить 10,28 грн ((806,76 + 38,72 + 373,29) - 237,66) х 1,048 : 100).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови №4 від 31 березня 1995 року).

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні частини позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності, то розмір моральної шкоди слід визначати, враховуючи лише ті порушення трудового законодавства відповідача, за якими строк позовної давності не сплинув.

Такий висновок узгоджується з рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, на яке посилається представник відповідача.

Враховуючи те, що внаслідок протиправної поведінки відповідача позивач зазнала душевних страждань, оскільки відповідач, використовуючи її працю, не оплатила її в повному обсязі, чого вона обґрунтовано очікувала, приступивши до роботи, а також не виплатила їй компенсацію за невикористану відпустку, суд дійшов висновку, що відповідач завдала позивачці моральних страждань через протиправну поведінку щодо неї. Проте розмір морального відшкодування, який визначила позивач ОСОБА_1 , суд вважає необґрунтованим та надмірним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 2 000,00 грн, яка буде достатньою для морального відшкодування моральної шкоди, завданої порушеннями трудового законодавства, щодо яких не сплинув строк позовної давності.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, то судовий збір з відповідача слід за вказаними вимогами стягнути в дохід держави, а за позовними вимогами, за які позивач сплатила судовий збір, - на користь позивача, пропорційно до розміру кожної із задоволених позовних вимог (44,96% та 20% відповідно).

Крім того, позивач у своїй позовній заяві просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 800 гривень.

До позовної заяви додано квитанцію б/н від 10 січня 2020 року (а.с. 23), відповідно до якої адвокат Нечай В.І. прийняв від ОСОБА_1 800,00 грн за надання правової допомоги (консультації, складання позовної заяви).

Відповідач ФОП ОСОБА_3 також додала до відзиву квитанцію про оплату адвокатських послуг (а.с. 52), копію договору про надання адвокатських послуг з вказівкою на надані послуги (а.с. 96-97), рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару (а.с. 98) та акт прийому-передачі наданих послуг (а.с. 99).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 1 ст. 141 у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина 8 ст. 141 ЦПК України передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонам доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 29 жовтня 2018 року №199/2648/15, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: акт приймання-передачі наданих послуг, доказ про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат.

Протягом усього судового розгляду до закінчення судових дебатів сторонами не зроблено заяв на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України про подання суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення доказів на підтвердження розміру витрат, які вони сплатили або мають сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Оскільки сторонами подано до суду договори про надання правової допомоги, квитанції про оплату послуг та акти приймання-передачі наданих адвокатських послуг, то з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог (25,36%) у сумі 202,88 грн, а з позивача на користь відповідача - витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено (74,64%) у сумі 2 239,20 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки більша сума витрат на правничу допомогу покладена на позивача, то з неї на користь відповідача слід стягнути різницю у сумі 2 036,32 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 137, 141, 247, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , податкова адреса: АДРЕСА_2 , про стягнення невиплаченої заробітної плати, моральної шкоди та зобов`язання внести запис до трудової книжки задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за три робочих дні, відпрацьованих у період з 01 листопада 2018 року до 07 листопада 2018 року, без врахування податку на доходи фізичних осіб і військового збору, у сумі 806 (вісімсот шість) гривень 76 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 індексацію заробітної плати у сумі 38 (тридцять вісім) гривень 72 копійки.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 25 вересня 2018 року до 07 листопада 2018 року, без врахування податку на доходи фізичних осіб і військового збору, у сумі 373 (триста сімдесят три) гривні 29 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 10 (десять) гривень 28 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати у сумі 806 (вісімсот шість) гривень 76 копійок допустити до негайного виконання.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , на користь держави судовий збір у сумі 378 (триста сімдесят вісім) гривень 02 копійки.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , судовий збір у сумі 168 (сто шістдесят вісім) гривень 16 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 036 (дві тисячі тридцять шість) гривень 32 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Варвинський районний суд Чернігівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби.

Суддя А.І.Савенко