ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Деркач Н.М., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів на утримання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів на утримання дитини (а.с. 2-4).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що на час ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів він був фізичною особою-підприємцем, займався перевезенням вантажів, однак з 09 серпня 2019 року він припинив підприємницьку діяльність, на даний час шукає роботу, має лише тимчасові заробітки за договорами підряду. Тому він не має можливості сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн щомісячно.

Просив суд змінити розмір аліментів визначених рішенням суду у твердій грошовій сумі 5000 грн щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 24 листопада 2017 року і до повноліття дитини, стягувати з нього аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини, відкликати з виконання виконавчий лист у справі № 185/9302/17.

24 січня 2020 року надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 5000 грн до 10 000 грн щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону до повноліття дитини (а.с. 35-37).

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність лише юридично, однак продовжує надавати послуги з перевезення вантажів і отримує дохід, як їй стало відомо, у жовтні 2019 року позивач отримав доходу більше 45000 грн, тому розмір аліментів має бути збільшений, враховуючи інтереси дитини, яка для всебічного розвитку повинна відвідувати навчальні та розважальні заклади.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів на утримання дитини.

Відмовлено повністю у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів (а.с. 77-79).

ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити задовольнивши його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції невірно зроблені висновки, які не відповідають обставинам справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи /а.с. 84-87/.

ОСОБА_2 скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК та подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а.с. 94-100, 128-135).

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині первісного позову, колегія суддів рішення суду в частині зустрічних позовних вимог не перевіряє.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 виходив з того, що діючим законодавством не передбачено зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку доходу за позовом платника аліментів, а згідно з ч. 1 ст. 184 СК України розмір аліментів може бути визначений судом у твердій грошовій сумі за заявою одержувача аліментів. А також, зазначив, що позивач посилається про отримання ним неофіційного доходу, однак доказів щодо розміру цього доходу не надає, медичні документи про обмеження працездатності позивача також відсутні, інших осіб окрім дитини, позивач на утриманні не має. Припинення підприємницької діяльності само по собі не доводить зміни матеріального стану позивача.

Колегія судів погоджується з вказаними висновками суду враховуючи наступне.

Судом встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 5000 грн з подальшою щомісячною індексацією відповідно до закону.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є працездатними особами, інших неповнолітніх дітей не мають.

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом наведеної статті обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.

Відповідно до ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Положення вказаної статті містять перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про зменшення розміру аліментів. Ними є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Спірні відносини в даній справі виникли з приводу переконання позивача ОСОБА_1 у погіршенні його матеріального стану, відсутності постійного працевлаштування та наявності лише тимчасових заробітків.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги положеннями ст.192 СК України, при цьому просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідачки, шляхом зміни способу їх стягнення з твердої грошової суми 5 000 грн. на 1/4 частину заробітку (доходу).

Разом з тим ст. 192 СК України передбачає можливість зміни лише розміру аліментів, а не способу їх стягнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом лише одержувача аліментів.

Проаналізувавши вищезазначені положення закону, зокрема, ч. 3 ст. 181 СК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що право вибору способу стягнення аліментів надано лише тому з батьків, з ким проживає дитина, а визначений рішенням суду спосіб стягнення аліментів може бути змінений лише за позовом одержувача аліментів.

Оскільки позивач є платником аліментів, які присуджені у твердій грошовій сумі, а не у частці від його доходу, тому він таким правом не наділений. Таке положення ч. 3 ст. 181 СК України повністю відповідає, перш за все інтересам дитини, а також особи з якою дитина проживає.

Статтею 13 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, який визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що посилання позивача на положення ст. 192 СК України, як на підставу задоволення заявлених ним вимог, є безпідставним. Позивач, як платник аліментів, має право звертатися з позовом про зміну розміру стягнутих рішенням суду аліментів, але в межах визначеного таким рішенням способу їх стягнення.

При цьому, слід зазначити, що звертаючись до суду про зміну способу стягнення аліментів, позивач посилався на погіршенні його матеріального стану, припинення підприємницької діяльності, відсутність постійного працевлаштування та наявності лише тимчасових заробітків.

Проте позивачем, в порушення ст.81 ЦПК України, не надано суду належних доказів, які б підтверджували зміну в бік погіршення його матеріального становища на час звернення до суду з зазначеними позовними вимогами.

На підтвердження припинення підприємницької діяльності позивач надав витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань згідно якого фізична особа-підприємець ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність з серпня 2019 року.

Також, позивач зазначає про отримання ним неофіційного доходу, однак доказів щодо розміру цього доходу не надає, медичні документи про обмеження працездатності позивача також відсутні, інших осіб окрім дитини, позивач на утриманні не має. Припинення підприємницької діяльності само по собі не доводить зміни матеріального стану позивача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення з твердої грошової суми 5 000 грн. на 1/4 частину заробітку (доходу) не підлягає задоволенню, оскільки спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням суду, змінюється тільки за позовом одержувача аліментів, а не самого платника. Позивач фактично мав намір змінити спосіб стягнення аліментів, посилаючись на погіршення свого майнового стану, проте не довів обставин, на які він посилався як на обґрунтування своїх вимог, що слугувало б підставою для задоволення його позову.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в повному обсязі, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, доводи скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції та яким була надана оцінка, а тому додаткового правового аналізу не потребують.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Н.М. Деркач

М.О. Макаров