Справа № 127/6821/20
Провадження № 22-ц/801/1845/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 рокуСправа № 127/6821/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року, ухвалене суддею Романюк Л.Ф. в м. Вінниці, повне рішення складено 14 серпня 2020 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Замостянський відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна,

встановив:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив дозволити Замостянському відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально - Західного міжрегіонального Управління юстиції (м.Хмельницький) примусово реалізувати квартиру АДРЕСА_1 на виконання рішення Вінницького апеляційного суду від 11.12.2018, яким стягнуто з ОСОБА_2 на його користь суму авансу в розмірі 1 234 715,62 гривні, 9 162,40 гривень судового збору та 7 000 гривень витрат на правову допомогу, 13 215 гривень судового збору за подання апеляційної скарги, без згоди органу опіки та піклування.

Позов мотивований тим, що постановою Вінницького апеляційного суду від 11.12.2018 в цивільній справі № 127/9949/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу в розмірі 1 234 715, 63 грн, судовий збір та витрати на правову допомогу. На виконання вказаної постанови Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист.

Постановами заступника начальника Замостянського РВ ДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області від 17.04.2019 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/9949/18 та накладено арешт на все рухоме й нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 . З метою примусового виконання судового рішення ОСОБА_1 просив вирішити питання щодо виконання судового рішення шляхом реалізації арештованого майна боржника, в тому числі квартири, яка належить ОСОБА_2 , однак, державний виконавець пояснив, що не в змозі виставити на реалізацію квартиру, оскільки в ній зареєстрована малолітня дитина.

Реєстрація в спірній квартирі малолітніх дітей стала перешкодою для виконання судового рішення і реалізації арештованого майна. Всі зареєстровані в квартирі особи не проживають, оскільки квартира має нежитловий стан.

Державний виконавець звертався до служби у справах дітей з приводу надання дозволу або відмови у наданні дозволу на примусову реалізацію квартири, однак, орган опіки та піклування міської ради зазначив, що не може надати дозвіл чи відмовити у наданні дозволу на реалізацію майна, у зв`язку з неявкою ОСОБА_3 на засідання комісії.

У зв`язку з цим Замостянський відділ ДВС у м. Вінниці листом від 16.03.2020 повідомив ОСОБА_1 про відсутність законних підстав для звернення стягнення на належну ОСОБА_5 квартиру.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скарга мотивована тим, що судом залишено поза увагою, що ОСОБА_2 свідомо перешкоджає виконанню рішення суду та створює перешкоди для проведення виконавчих дій; оскільки ОСОБА_3 зареєструвалася в спірній квартирі з малолітньою дитиною не як член власника квартири, в квартиру не вселялася та в ній не проживає, а лише зареєстрована, вона і малолітня дитина можуть бути позбавлені права користування квартирою без отримання дозволу органів опіки та піклування; судом не враховано, що у даному випадку має місце реалізація арештованого майна з електронних торгів у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання рішення суду; Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено отримання дозволу для примусової реалізації нерухомого майна з урахуванням визначеного рішенням суду способу його виконання; спосіб виконання рішення суду шляхом реалізації арештованого майна з електронних торгів визначений державною виконавчою службою і виконавча служба не може самостійно реалізувати арештоване майно без згоди органу опіки та піклування.

У поданих на апеляційну скаргу відзивах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначають про безпідставність та невмотивованість апеляційної скарги.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що при розгляді цивільної справи №127/9949/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу забезпечено позов шляхом накладення арешту на: - житловий будинок з господарськими будівлями під АДРЕСА_2 ; - земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:032:0031, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_3 ; - квартиру в будинку АДРЕСА_4 , які належать на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 21-26 т.1).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2018 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу відмовлено, скасовано заходи забезпечення позову, вжитті ухвалою суду від 03.05.2018 (а.с. 35-54 т. 1).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11.12.2018, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 28.03.2019, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2018 скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу в розмірі 1 234 715, 62 грн, судовий збір та витрати на правову допомогу (а.с.58-67, 70-81 т.1).

На виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 11.12.2018 Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми авансу в розмірі 1 234 715, 62 грн, 9 162,40 грн судового збору та 7 000 грн витрат на правову допомогу, 13 215 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.97 т.1).

Постановами заступника начальника Замостянського РВ ДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області від 17.04.2019 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/9949/18 та накладено арешт на все рухоме й нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 (а.с.99-100, 102-103 т.1).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації №3316, виданою 31.07.2019 приватним підприємством «Бокуд», по АДРЕСА_5 з 02.07.2019 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.89).

З пояснень ОСОБА_3 , наданим працівниками поліції, та постанови АП018 № 577061 від 23.10.2019 у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 слідує, що фактично ОСОБА_3 проживає з малолітньою дитиною в квартирі АДРЕСА_6 (а.с.138-141 т.1).

Листом від 28.10.2019 №53972/15.24-25 заступник начальника Замостянського відділу ДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області Белз О.І. звернувся до виконавчого комітету Вінницької міської ради, в якому зазначив, що на виконанні виконавчої служби перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №127/9949/18, та зазначив щодо наявності перешкод для звернення стягнення на нерухоме майно боржника для виконання рішення суду через те, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тому просив надіслати до відділу дозвіл (відмову у наданні дозволу) на примусову реалізацію квартири АДРЕСА_1 з метою примусового виконання рішення суду. При вирішенні питання щодо надання (відмови у наданні) дозволу просив звернути увагу на дату реєстрації ОСОБА_4 у квартирі (а.с.145 т.1).

Служба у справах дітей Вінницької міської ради у листі № 31-00-011-63245 від 11.12.2019 зазначила, що ОСОБА_3 двічі 19.11.2019 та 03.12.2019 запрошувалась на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради, для розгляду запиту виконавчої служби, але жодного разу не з`явилась. У зв`язку з неявкою ОСОБА_3 на засідання комісії з питань захисту прав дитини та неможливістю з`ясувати по даній справі, орган опіки та піклування Вінницької міської ради не може надати дозвіл чи відмовити у наданні дозволу на реалізацію майна, яке належить ОСОБА_2 (а.с.149 т.1).

Заступник начальника Замостянського відділу ДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області Белз О.І. листом № 22688/11.24-25 від 16.03.2020 повідомив ОСОБА_1 про наявність обставин, які перешкоджають звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.150 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Звертаючись до суду із позовом про надання дозволу на примусову реалізацію квартири без згоди органу опіки та піклування, ОСОБА_1 зазначив, що Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено отримання дозволу для примусової реалізації нерухомого майна з урахуванням визначеного рішенням суду способу його виконання.

В обґрунтування позову зазначив, що реєстрація у квартирі боржника неповнолітньої дитини, яка там не проживає і яка не є членом сім`ї власника квартири, є способом перешкоджання звернення стягнення на таке майно, що свідчить про зловживання боржником своїми процесуальними правами та створення штучних перешкод для виконання рішення суду.

Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження, порядок звернення стягнення на майно боржника визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5.

Так, у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5.

З наведеного слідує, що здійснення заходів щодо примусового виконання рішення суду в межах виконавчого провадження покладено на виконавця.

Ні згаданим вище Законом, ні Інструкцією не передбачено право стягувача на звернення до суду з позовом про надання дозволу на примусову реалізацію майна в межах виконавчого провадження.

За змістом статті 15 ЦК України, право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна без згоди органу опіки та піклування не є належним способом захисту у даних правовідносинах.

Апелянт зазначає, що спосіб виконання рішення суду шляхом реалізації арештованого майна з електронних торгів визначений державною виконавчою службою і виконавча служба не може самостійно реалізувати арештоване майно без згоди органу опіки та піклування.

У п. 28 Інструкції №512/5 зазначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Встановлено, що 28.10.2019 виконавча служба, керуючись п. 28 вказаної вище Інструкції від 02.04.2012 №512/5, зверталася до виконавчого комітету Вінницької міської ради щодо надання дозволу або відмови у наданні дозволу на примусову реалізацію квартири АДРЕСА_1 з метою примусового виконання рішення суду.

Листом від 11.12.2019 начальник служби у справах дітей ОСОБА_6 повідомила виконавчу службу про неможливість органом опіки та піклування надати дозвіл на реалізацію вказаної квартири чи відмовити у наданні дозволу на реалізацію майна, яке належить ОСОБА_2 .

У матеріалах справи відсутня постанова про повернення виконавчого документа стягувачу з передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» підстави законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Вказане свідчить про те, що державний виконавець продовжує виконання рішення суду за рахунок іншого майна боржника.

Слід зазначити, що в п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженої постановою КМ України від 24.09.2008 №866 зазначено, що рішення виконавчого органу міської ради про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини або відмову у його наданні може бути оскаржено до суду.

Тому державний виконавець, на якого покладено обов`язок щодо виконання рішення суду, у разі незгоди з рішенням органу опіки та піклування про відмову у наданні дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна може оскаржити таке рішення до суду.

Крім того, у разі порушення рішенням чи бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення прав чи свобод стягувача, він може звернутися до суду із скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, що передбачено розділом VII ЦПК України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 374, 375, 381, 382-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2020 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко