ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6161/20 Справа № 199/9576/18 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року у колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки, збитків від інфляції та 3% річних,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки, збитків від інфляції та 3% річних.

Вказував, що 20 листопада 2009 року між ним та відповідачем укладено договір позики на суму 43 200 грн., які того ж дня були передані відповідачу, що підтверджується складеною розпискою, згідно із якої відповідач зобов`язався повернути суму боргу до 20 листопада 2010 року.

Зазначав, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2011 року з відповідача на користь позивача стягнуто 43 200 грн. позики, 21 600 грн. пені та трьох процентів річних за час прострочення грошового зобов`язання (з 21 листопада 2010 року по 10 січня 2011 року), 129 грн.60 коп. індексу інфляції (за листопад 2010 року) та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього стягнуто 65 049 грн.60 коп.

Вказував також на те, що за вказаним судовим рішенням видано виконавчий лист, проте відповідачем судове рішення не виконано та 28 вересня 2017 року Дніпропетровським РУЮ було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2016 року його позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з відповідача на його користь інфляційні збитки за період з 24 березня 2013 року по 24 березня 2016 року у розмірі 26 395 грн.20 коп., 3% відсотки річних за період з 24 березня 2013 року по 24 березня 2016 року у розмірі 3 866 грн.70 коп., а також неустойку у розмірі 44 000 грн., а всього 74 261 грн.90 коп. та вирішено питання щодо розподілу судових витрат. За цим судовим рішенням був виданий виконавчий лист, який був пред`явлений до виконання, однак відповідачем так і не було виконано рішення суду, у зв`язку з чим було винесено постанову від 28 вересня 2017 року ВП№51477828 про повернення виконавчого документа стягувачу.

У зв`язку з цим позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення неустойки, збитків від інфляції та 3% річних та рішенням суду від 03 квітня 2018 року позов задоволено частково: стягнуто з відповідача інфляційні збитки за період з 25 березня 2016 року по 06 грудня 2017 року у розмірі 9 936 грн., три відсотки річних за цей же період у розмірі 2 208 грн.53 коп., а також неустойку у розмірі 43 200 грн., а всього 55 344 грн.53 коп. На підставі вказаного судового рішення Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська видано виконавчий лист та було відкрите виконавче провадження, проте станом на момент звернення до суду із вказаним позовом грошові зобов`язання за договором позики від 20 листопада 2019 року у розмірі 43 200 грн., а також стягнуті суми за судовими рішеннями від 12 травня 2016 року та 03 квітня 2018 року відповідачем виконані не були.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд стягнути з відповідача на його користь інфляційні збитки за період з 01 січня 2018 року по 01 листопада 2018 року у розмірі 3 196 грн.80 коп., 3% річних за період з 07 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року у розмірі 1 242 грн.73 коп., суму неустойки за період з 07 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року у розмірі 151 200 грн., а всього 155 639 грн.53 коп.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки за період з 01 січня 2018 року по 01 листопада 2018 року у розмірі 3 196 грн. 80 коп., 3% річних за період з 07 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року в розмірі 1 242 грн.73 коп., суму неустойки за період з 07 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року у розмірі 10 000 грн., а всього 14 439 грн.53 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить частково скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2020 року, а саме в частині стягнення неустойки за період з 07 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року у розмірі 10 000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки відмовити.

Апеляційна скарга мотивована наступним: вже наявне судове рішення виключає можливість нарахування неустойки (пені) за рамками строку дії договору позики; відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється, права та інтереси кредитодавця забезпечуються 625 ЦК України; договором позики від 20 листопада 2009 року, укладеним сторонами іншого розміру процентів за користування грошовими коштами визначено не було.

ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість рішення місцевого суду, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення місцевого суду залишити без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2011 року, яке набрало законної сили 31 жовтня 2011 року, з відповідача на користь позивача стягнуто 43 200 грн. суми позики, 21 600 грн. пені та 129 грн.60 коп. витрат від інфляції (а.с.8).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року встановлено, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2011 року відповідачем в повному обсязі не виконано та було стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні збитки за період з 24 березня 2013 року по 24 березня 2016 року у розмірі 26 395 грн.20 коп., три відсотки річних за період з 24 березня 2013 року по 24 березня 2016 року у розмірі 3 866 грн.70 коп., а також неустойку у розмірі 44 000 грн., а всього 74 261 грн.90 коп. (а.с.10-12). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року встановлено, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2011 року відповідачем в повному обсязі не виконано та було стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні збитки за період з 25 березня 2016 року по 06 грудня 2017 року у розмірі 9 936 грн., три відсотки річних за цей же період у розмірі 2 208 грн. 53 коп., а також неустойку у розмірі 43 200 грн., а всього 55 344 грн.53 коп. (а.с.14-15).

Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра в ГТУЮ у Дніпропетровській області Божко Р.І. від 24 вересня 2018 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 55 344 грн.53 коп. (ВП №57273266) (а.с.16-17).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення неустойки за період з 07 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року у розмірі 10 000 грн., місцевий суд виходив з того, що договором позики від 20 листопада 2009 року учасники договору передбачили, що у разі порушення позичальником терміну повернення позики, він зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1 % від неповернутої суми за кожен день прострочення до повного погашення боргу (а.с.6).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в зазначеній частині, виходячи з наступного.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

З матеріалів справи встановлено, що суди неодноразово розглядали пред`явлені до ОСОБА_1 позови ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків та 1% від простроченої суми за кожний день прострочення у зв`язку з неповерненням боргу за договором позики, укладеним між сторонами 20 листопада 2011 року, за різні періоди.

Вирішуючи спір у цій справі в частині стягнення неустойки за період з 07 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року, місцевий суд правильно виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог ОСОБА_2 як кредитора, яке не виконане ОСОБА_1 як боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин між сторонами, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що договором позики від 20 листопада 2009 року, укладеним сторонами, іншого розміру процентів за користування грошовими коштами визначено не було, оскільки зі спірного договору (а.с.7) вбачається, що сторони погодили інший розмір процентів, ніж передбачений частиною другою статті 625 ЦК України, а саме неустойку в розмірі 1% від неповернутої суми боргу за кожен день прострочення, тому слід застосовувати узгоджений сторонами розмір відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону в оскаржуваній частині. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.