22-ц/804/2322/20
242/119/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Єдиний унікальний номер 242/119/20
Номер провадження 22-ц/804/2322/20
15 жовтня 2020 року місто Маріуполь
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:
головуючого судді Гаврилової Г.Л.,
суддів Зайцевої С.А.
Пономарьової О.М.
секретар Грішко С.В.
позивач ОСОБА_1
відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна
фабрика «Вугільний енергетичний комплекс»
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року, у складі судді Черкова В.Г., повний текст рішення складено 12 березня 2020 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Молчанова Н.В., до ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішення суду, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що всупереч вимогам ст. 117 КЗпП України, оформивши звільнення позивачки та видавши їй трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави як для стягнення заборгованості по заробітній платі так і для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. При цьому відсутність фінансування та грошових коштів у підприємства, установи, організації не позбавляє його обов`язку з виплати належних працівникові грошових коштів та не звільняє від відповідальності за невиконання цього обов`язку.

Щодо висновку суду, що представником позивача не було вжито заходів по отриманню необхідних доказів, адвокат Молчанова Н.О. зазначила, що нею було вжито всі необхідні заходи для збирання доказів, а саме 16.12.2019 було зроблено адвокатський запит по витребування довідки про розмір заробітної плати, розмір середньоденної заробітної плати, видачу наказів про прийняття та звільнення та 18.12.19 року направлено на адресу відповідача, проте, відповіді не отримано та 08.02.2020 року лист повернувся з відміткою про невручення. 26.02.2020 року адвокатом було заявлено клопотання про витребування доказів, яке задоволено ухвалою суду від 28.02.2020 року. Відповідач вказану ухвалу суду також не отримав та на думку позивачки взагалі ігнорує всі листи, звернення, не приймає кореспонденцію. Тобто позивачка не може отримати свою заробітну плату через те, що відповідач не надає інформацію ні на адвокатські запити, а ні на ухвалу суду.

Отже, предметом оскарження є заборгованість по заробітній платі у розмірі 2700 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44730 гривень.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не подано.

Позивачка та його представник ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились, надали клопотання про слухання справи за їх відсутність. ( а.с. 132-133, 144-145)

Відповідач , двічі належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, клопотань до апеляційного суду не надавав, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи за його відсутність. (а.с.113-120)

Так, відповідно до ч. 10 ст. 128 ЦПК України судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю.

Відповідно до ч.7. ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається:

1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 99 2 «Правил надання послуг поштового зв`язку», що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2019 р. №1149 рекомендовані поштові відправлення з позначкою "Судова повістка", адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Усі процесуальні документи та судові повістки на адресу відповідача за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, всупереч даних правил, поверталась з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

У свою чергу відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, місцезнаходження якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

У даному випадку місцезнаходження відповідача відоме, та зазначено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, та підстав для виклику його відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України не має.

У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення від 23 червня 1993 року у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», пункт 63), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт (пункт 77 рішення від 04 березня 2014 року у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини», заяви № 7942/05 та 24838/05). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27 жовтня 1993 року у справах «Авотіньш проти Латвії», заява № 17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В . проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу.

Разом з цим, суд у пункті 10 розділу II вказаного рішення зазначив, що національні суди мають бути переконаними , крім іншого, чи були заявники повідомлені про апеляційні скарги будь-яким іншим чином.

Відповідно до даних Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» є діючим підприємством, що не перебуває у процесі провадження у справі про банкрутство, санації чи припинення. Керівником товариства та його уповноваженою особою є ОСОБА_4 (згідно Статуту), а засновником та кінцевим бенефіціарним власником - ОСОБА_5 ( а.с. 121-124)

06.10.2020 року представник відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 особисто шляхом телефонограм повідомлені про дату, час, місце розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 до ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс», та їм надана інформація щодо сторін, справи, предмету оскарження та запропоновано ОСОБА_4 надати адресу електронної пошти підприємства для передачі процесуальних документів. Адреса електронної пошти відповідача станом на 15.10.2020 року на адресу апеляційного суду не надійшла. ( а.с. 115-116, та а.с 139 доповідна секретаря)

За таких обставин, враховуючи, що представник відповідача обізнаний щодо апеляційної скарги, предмету спору та дату, час, місце розгляду справи, судова колегія, враховуючи, що предметом спору є трудовий спір, сплив процесуальних строків, передбачених ст. 371 ЦПК України та малозначність справи, вважає, що розгляд справи за відсутність сторін не буде порушавати процесуальні права сторін, які на власний розсуд розпоряджаються ними.

У свою чергу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.(ч.4 ст .12 ЦПК України)

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, додатково надані докази, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову про стягнення заборгованості заробітної плати та среднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив з того, що вимоги позивачки не підтверджені доказами, отже, необґрунтовані та заявлені передчасно.

Судова колегія не погоджується з такими висновками суду.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.( ч.5 ст.12 ЦПК України)

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 08 січня 2019 року по 25 лютого 2019 року, звільнена 25.02.2019 р. за власним бажанням. (а.с. 8-10)

Відповідно до даних Головного Управління ДПС у Донецькій області Державної податкової служби України, станом на 09 жовтня 2020 року, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, ОСОБА_1 з 08.01.2019 року по 25.02.2019 року працювала в ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» та її заробітна плата за цей період склала 7108 гривень 46 копійок, з яких 1279 гривень 52 копійок перерахований до бюджету як податок.

Аналогічні дані містяться у податкових розрахунках за формою № 1ДФ за перший квартал 2019 року та таблиці № 6, які підписані 07 травня 2019 року керівником юридичної особи ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс». (а.с. 125-128,130)

Так, відповідно до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку складеного за формою № 1ДФ ТОВ « Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс», - сума нарахованого доходу ОСОБА_1 , що працювала за трудовим договором у період з 08.01.2019 року по 25.02.2019 року, становить 7108,46грн., з яких 1279,52 грн. сплачено податків.( а.с.126)

Відповідно до таблиці № 6, ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у січні 2019 року розмірі 5145,12 грн., а у лютому 2019 року -1963, 34 грн.( а.с.127, 128)

Відповідно до даних, наданих Головним Управлінням Пенсійного Фонду України в Донецькій області, згідно облікової картки № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 розмір її заробітної плати, нарахованої ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» та який зараховується при обчисленні пенсії складає у січні 2019 року 5145, 12 грн., за лютий 2019 року- 1963, 34 грн., а усього за 2019 рік 7108, 46 грн.( а.с.135)

За таких обставин, апеляційним судом достовірно встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем, де працювала з 08 січня 2019 року по 25 лютого 2019 року та їй нарахована заробітна плата за цей період у розмірі 7108, 46 грн., з яких сплачено податків у розмірі 1279,52 грн.

Згідно наданих представником позивачки ОСОБА_2 виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.2019 року по 15.10. 2020 року остання за даний період, а саме- 27.03.2029 року отримала у рахунок заробітної плати за січень 2019 року - 1000 гривень. ( а.с.146-147)

Як вбачається з позовної заяви, позивачка вказує, що заборгованість по її заробітній платі становить 2700 гривень, що відповідачем не спростоване, отже її позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Разом з цим, звертаючись до суду з вказаним позовом,позивачка просила суд стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 26.02.2019 року по 09 січня 2020 року у розмірі 44730,00 грн. Дану вимогу підтримала в апеляційній скарзі.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

У трудових правовідносинах працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною.

Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року погодилася з таким висновком суду у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення заборгованості.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково та таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), зокрема, п. 89.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 09 вересня 2020 року, справа №161/11565/1(провадження № 61-729св20), від 10 вересня 2020 року, справа № 607/14495/16-ц (провадження № 61-15851св19), від 21 вересня 2020 року, справа № 225/5266/18 (провадження № 61-7884св19)

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки від жовтня 2020 року Головного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області та даних Головного Управління ДПС у Донецькій області Державної податкової служби України розмір заробітної плати ОСОБА_1 нарахованої ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» та з якого підприємством сплачені податки у січні 2019 року склав 5145, 12 грн., у лютому 2019 року- 1963, 34 грн., а усього за 2019 рік 7108, 46 грн.

Середньоденна заробітна плата за вказаний період складала (7108,46 грн. : 35( 18+17) робочих днів) = 211,67 грн.

Проте, суд обмежений розміром середньоденної заробітної плати, яку вказала позивачка у позовній заяві у розмірі 210 грн.,тому для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі колегія суддів бере вказаний середньоденний заробіток.

Період затримки розрахунку відповідачем з позивачем по заробітній платі за період з 26 січня року по 09 січня 2020 року( в межах заявлених вимог) складає 213 днів та середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі складає (213 днів х 210 грн.)= 44730 грн.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості зменшення розміру відшкодування передбаченого статтею 117 КЗпП України, та вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звільнена з ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» 25 лютого 2019 року, а до суду за захистом своїх трудових прав щодо стягнення заробітної плати звернулась 13 січня 2020 року, тобто майже через 11 місяців.( а.с.1)

Колегія суддів враховує, що заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 2700 гривень є більше ніж у 16 разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позиваки за час затримки її виплати при звільненні (44730,00 грн).

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд зазначає, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо недоплати позивачці заробітної плати у розмір 2700 гривень.

Колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (44730 грн.) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2700 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Тому позовні вимоги про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування підлягають задоволенню частково у сумі 2700 гривень.

За таких обставин, судове рішення підлягає скасуванню повністю з ухвалення нового рішення, яким підлягає до стягнення на користь позивачки з відповідача заборгованість із заробітній платі у розмірі 2700 гривень та середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 2700 гривень.

Що стосується судових витрат.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи розмір заборгованості із заробітної плати у розмірі 2700 гривень, з відповідача у дохід держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі (0,4 відсотка від прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 року)= 840, 80 грн. та на користь позивачки судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 76 гривень 18 копійок,(що дорівнює 6,04% від сплаченого позивачкою судового збору в апеляційній інстанції за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку 1261грн. 20 коп., та є різницею від заявлених позовних вимог у розмірі 44730 гривень та задоволеної судом суми у розмірі 2700 гривень) та фактично понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн. ( а.с. 15)

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Молчанова Наталія Володимирівна до про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс»(85486,Донецька область, місто Селидове, смт Цукурине, вул.Шахтна, 40,РНОКПП 40462714) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 2700 (дві тисячі сімсот) гривень, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 2700(дві тисячі сімсот) гривень та судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 76(сімдесят шість) гривень 18 копійок та понесені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500(п`ятсот) грн.

В іншій частині позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс»(85486, Донецька область, місто Селидове,смт Цукурине, вул.Шахтна, 40, РНОКПП 40462714) у дохід держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України. У такому разі касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 16 жовтня 2020 року.

Судді: Г.Л. Гаврилова

Зайцева С.А.

О.М. Пономарьова