ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2170/20 Справа № 204/3684/19 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дніпровська міська рада в особі Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури про захист прав споживачів, шляхом визнання дій протиправними та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дніпровська міська рада в особі Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури про захист прав споживачів, шляхом визнання дій протиправними та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дніпровська міська рада в особі Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури про захист прав споживачів, шляхом визнання дій протиправними та відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2019 року по справі №204/3684/19 та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є ветераном органів внутрішніх справ, що підтверджується відповідним посвідченням Серії № 034913, виданим 18.01.2006 року управлінням МВС України в Дніпропетровській області (а.с.4).

Відповідно до п. 11 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 15 квітня 2019 року, близько 07 год. 25 хв. у місті Дніпрі диспетчер автобусного маршруту загального користування №70, д.н.з. НОМЕР_1 , при пред`явленні йому (диспетчеру) посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає позивачу право на безкоштовний проїзд, відмовив останньому у пільговому проїзді, внаслідок чого позивач був вимушений оплатити проїзд, що підтверджується виданим йому проїзним квитком серії ДОЗВ № 056421 на суму 07 грн. 00 коп.

15 квітня 2019 року позивач звернувся до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті зі скаргою з приводу відмови у пільговому перевезенні на автобусному маршруті № 70 (а.с.9).

23 квітня 2019 року вищевказану скаргу позивача було розглянуто відповідачем Товариством з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» та за вих. № 161 повідомлено Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області про те, що було встановлено особу водія та викликано його для надання пояснень щодо інциденту, викладеного у скарзі і проведення бесіди, однак за результатами розгляду скарги обставини, зазначені у скарзі, не підтвердились. Керівництвом підприємства посилено контроль за роботою автобусного маршруту №70, а також проведено додатковий інструктаж щодо дотримання чинного законодавства при здійсненні пасажирських перевезень, зокрема, порядку перевезення пільгових категорій громадян (а.с.7).

07 травня 2019 року Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_1 було направлено відповідь за вих. 1053/22/23-19 на його звернення, в якій повідомлено, що його звернення було розглянуто перевізником ТДВ «АТП 11205», який обслуговує міський автобусний маршрут загального користування № 70. Крім того, працівниками Управління проведено рейдову перевірку транспортних засобів, які здійснюють перевезення пасажирів на зазначеному маршруті і фактів безпідставної відмови водіями в перевезенні пільгової категорії пасажирів під час перевірки не встановлено (а.с.6).

Посилаючись на те, що дії відповідача щодо відмови позивачу у пільговому перевезенні на автобусному маршруті № 70 є неправомірними та такими, що порушують права позивача як споживача, а також посилаючись на те, що такими діями відповідача, які принизили гідність позивача, йому було завдано моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 вирішив звернутись до суду з даним позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, а також чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Так, стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що жоден із наданих позивачем документів/доказів не містить підтвердження факту відмови йому 15 квітня 2019 року у пільговому перевезені на автобусному маршруті № 70.

Посилання апелянта, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки справа розглянута всебічно та встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, тому висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права й зроблені з дотриманням норм процесуального права.

Між тим, апелянт під час розгляду справи в суді не скористався наданими йому правами, не обґрунтував належним чином допустимими доказами позовні вимоги та доводи апеляційної скарги й не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що 14.02.2019 року вже стався аналогічний інцидент щодо відмови позивачу у пільговому проїзді та 15.04.2019 року позивачу вже повторно було відмовлено у пільговому проїзді, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки будь-яких належних чи допустимих доказів на підтвердження вказаному апелянтом не надано.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича