справа №176/1269/20
провадження №2/176/491/20
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

20 жовтня 2020 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гусейнова К.А.,

секретаря с/з Коршенко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Жовті Води цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в також від імені та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

30 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та її неповнолітню дочку, громадянку Німеччини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу належить квартира АДРЕСА_1 . В належній позивачу квартирі, окрім неї, зареєстровані її чоловік ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 , 2013 року народження. Квартиру по АДРЕСА_2 вони фактично продали, але нотаріально договір купівлі-продажу не було посвідчено, оскільки в квартирі залишились зареєстрованими дочка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 . Зняти членів своєї сім`ї з реєстраційного обліку в м.Жовті Води вона не має можливості, оскільки вони проживають за кордоном. В травні 2013 року відповідач ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином Німеччини. В 2014 році ОСОБА_2 виїхала на проживання в Німеччину, отримала вид на проживання, а їхня дочка ОСОБА_3 прийняла громадянство Німеччини, відповідно до громадянства свого батька. З 2014 року відповідач ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 не проживають, не відносяться до житла, як до єдиного місця проживання. З 2017 року ОСОБА_2 разом з чоловіком та дитиною ОСОБА_3 проживають в Омані та повертатись проживати на Україну не збираються.

Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2020 року по справі було відкрито провадження та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

25 вересня 2020 року від позивача ОСОБА_1 на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла заява про розгляд справи без її участі Зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позов, у визначений ухвалою про відкриття провадження по справі строк, від відповідача до суду не надходило.

01 жовтня 2020 року від представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради Шостак Т.О. на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі. В даному клопотанні зазначено, що отримавши 25.09.2020 від позивача ОСОБА_1 додаткові докази у справі, а саме підтвердження факту проживання малолітньої ОСОБА_5 в м.Маскат ОСОБА_6 та довідку з постійного місця роботи відповідача, орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 01.07.1997, посвідченого приватним нотаріусом Жовтоводського міського нотаріального округу Кубай Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2382, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.5).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №423930 від 22.04.2003 року вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу №2382 від 01.07.1997 року, належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.6).

Вказане право власності також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №218939061 від 04.08.2020, згідно якої ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.23).

З довідки про склад сім`ї №1/3-1974, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади 23.07.2020 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.9).

З акту, виданого головою правління ОСББ «Мрія» Могульовою Н.Ф. від 23.07.2020 року та засвідченого сусідами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_2 та її неповнолітня дочка ОСОБА_3 не проживають в кв. АДРЕСА_1 з 2014 року по цей час, ОСОБА_2 проживає за межами України, на даний час працює в Омані (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві 05.07.2013, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.11).

Позивачем також були надані ідентифікаційні документи особи, які підтверджують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є резидентами ОСОБА_11 , при цьому громадянство ОСОБА_3 вказано Німеччина (а.с.13,71).

З Довідки для пред`явлення за місцем вимоги від 10.09.2020 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 працює у ОСОБА_12 з 02 липня 2017 року по сьогоднішній день на посаді виконавчого секретаря у відділі адміністрації та проживає в квартирі ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.14-15,73).

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Із роз`яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» слідує, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

Позивач, ставлячи питання про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ,посилається на те, що відповідач в спірній квартирі не мешкає, а її реєстрація створює їй перешкоду у користуванні та розпорядженні майном.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не проживає і не користується даним житловим приміщенням, що є приватною власністю, не виявила наміру проживати у будинку вчиненням відповідних дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а ОСОБА_2 слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

При цьому, суд враховує, що обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу в користуванні квартирою, та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів (до звернення позивачів до суду із даним позовом) судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року.

Щодо позовних вимог про визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід зазначити наступне.

Частиною 2 статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Залишаючи за малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , визнаючи її матір такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин.

Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці, яка не досягла десяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Німеччини, не досягла 10 років, за місцем реєстрації в квартирі не проживає, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірною квартирою, позицію органу опіки та піклування, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання її такою, що втратила право користування вищезазначеним житлом.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Також, відповідно до ст.141 ЦПК України, на користь позивача з відповідача має бути стягнуто судовий збір у розмірі 840,8 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 131, 141, 247, 263-265, 273, 280-282, 287, 288, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в також від імені та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та її малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати у розмірі 840 грн 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до або через суд першої інстанції, а матеріали справи надсилаються судом за правилами, що діяли до набрання чинності діючої редакції ЦПК України.

Суддя К.А. Гусейнов