ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року

м. Харків

Справа № 643/14237/19

Провадження № 22-ц/818/1738/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» - Яременка Олега Вікторовича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року в складі судді Єрмак Н.В.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що є фінансовою установою та надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності. 30 травня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено Договір позики № 42822 в електронній формі, за яким остання отримала грошові кошти в сумі 1201 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика надавалась строком на 30 днів.

Позивачем в порядку встановленому п. 1.4 Договору позики на картковий рахунок була перерахована сума позики в розмірі 1201,00 грн, що підтверджується повідомленням від 31.05.2019 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору доручення № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року.

Таким чином, позивачем належним чином виконані умови Договору позики, в той час як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість за Договором позики зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів.

Відповідно до п. 1.1, 1.5 Договору позики, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 27.06.2019 року становить 44876,57 грн., з яких: 1201,00 грн. основний борг, 22180,07 грн. заборгованість по відсоткам; 21495,50 грн.- заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просить стягнути разом з судовими витратами на свою користь з відповідача.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованість у розмірі 1892,75 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач своїх зобов`язань щодо повернення отриманих за Договором позики коштів не виконав. Тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ підлягає стягненню заборгованість за основним зобов`язанням, що складається з суми позики 1201 грн та процентів за користування позикою в межах строку кредитування в розмірі 691, 75 грн. Оскільки після закінчення строку Договору у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені Договором позики проценти, вимога ТОВ про стягнення з відповідача заборгованості по процентам, простроченим процентам за користування позикою за межами строку кредитування є безпідставною.

В апеляційній скарзі Яременко О.В., який діє в інтересах ТОВ, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про повне задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач умови Договору позики виконав у повному обсязі, перерахував на картковий рахунок ОСОБА_1 1201 грн. Доказів не отримання грошових коштів відповідачем не надано. Суд першої інстанції не взяв до уваги порядок укладення Договору позики, що здійснюється з використанням одноразового ідентифікатора, як передбачено статтею 11 Закону України «Про електрону комерцію», наказом директора ТОВ № 2-1 від 27.10.2015 «Про затвердження Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін»». В порядку встановленому зазначеними правилами ОСОБА_1 оформила заявку для отримання позики, підписала Договір, чим підтвердила, що вона повністю погодилась з усіма умовами Договору позики та зобов`язана їх виконувати. Відповідно до п.1.2. Договору позики сторони погодили, що строк дії Договору позики 30 днів, але в будь-кому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Оскільки зобов`язання відповідача з повернення коштів не виконане на час подачі позову, висновок суду про безпідставне нарахування боргу за межами строку дії договору , що складається з заборгованості по процентам, простроченим процентам за користування позикою є незаконним. Наданий розрахунок заборгованості відповідачем не спростований. Відповідач підписавши договір позики погодився повністю з усіма його умовами, зобов`язаний їх виконувати поза межами строку кредитування незалежно від спливу строку дії договору позики на умовах, що чітко визначені в розділі 1 Договору позики, погоджені та підписані між обома сторонами.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України)суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 30.05.2016 року між позивачем та відповідачем укладено Договір позики № 42822.

Договір позики укладений на умовах і в порядку, визначеному Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін» шляхом реєстрації позивача в особистому кабінеті на сайті ТОВ, оформленні заявки на отримання позики, наданні згоди на передачу ТОВ персональних даних, укладення договору позики в особистому кабінеті тощо.

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2., 1.3. та 1.4. Договору позики позикодавець зобов`язується надати позичальнику на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 1201 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у пункті 1.5 цього Договору. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Позика надається строком на 30 днів. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником і позикодавцем.

Відповідно до пункту п. 1.4 Договору позики на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 1201 грн, що підтверджується повідомленням від 31 травня 2019 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», що надає ТОВ технічну можливість для проведення операцій згідно з угодою на переказ коштів № ВП-180516-3 від 18 травня 2016 року.

Пунктом 1.5 Договору позики передбачено, що нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30 гривень за перший день користування позикою; 1,9 % від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку, зазначеного в п. 1.2 цього договору; 3,8 % від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Згідно з п. 3.1 Договору позики позичальник зобов`язаний здійснювати повернення позики та нарахованих процентів на умовах, встановлених цим договором. Сторони досягли згоди у тому, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків.

Згідно з визначеним сторонами графіком розрахунків, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 29 червня 2016 року в сумі 1892,75 грн., з яких 1201 грн -сума позики, 691,75 грн - сума процентів за користування позикою за період з 30 травня 2016 року по 28 червня 2016 року.

Відповідно до положень статті 1046, 1049 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі Закон № 675-VIII), який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 статті 11 Закону № 675-VIII.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та обґрунтовано виходив з того, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Договору позики, який оформлений в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до укладеного Договору позики ТОВ надало позичальнику грошові кошти в позику в сумі 1201 гривня на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою у встановлений в договорі строк.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частини 1,3 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першоїстатті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина першастатті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четвертастатті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» викладені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами ч. 1 зазначеної статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до п. 1.2 Договору позики строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Пунктом 1.3 договору позики визначено, що позика надається строком на 30 днів.

Зазначене свідчить, що сторони договору погодили строк його дії 30 календарних днів, що не збігається з визначеним в цьому Договорі терміном виконання зобов`язань за Договором - до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором.

Таким чином, відповідно до умов Договору позики ТОВ як фінансова установа надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язався повернути надану позику у повному обсязі 29 червня 2016 року.

Тому позивач відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 29 червня 2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Судом правильно встановлено, що відповідач взяті не себе за Договором позики зобов`язання не виконав, а саме, у передбачений у Договорі позики строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за основним зобов`язанням, що складається з суми позики 1201 грн та процентів за користування позикою в межах строку кредитування в сумі 691,75 грн (30 + 1201х1,9%х29).

Оскільки після спливу визначеного Договором позики строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволені позову ТОВ про стягнення з відповідача процентів та прострочених процентів за Договором позики за період з 29 червня 2016 року по 27 червня 2019 року в сумі 42983,82 грн.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9510/12.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків, викладених у рішенні суду, не спростовують та є не обґрунтованими.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в оскарженій частині.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» - Яременка Олега Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2020 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

О.В. Маміна