ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2020 року м. Чернівці

Справа № 726/763/19

Провадження № 22-ц/822/621/20

Провадження № 22-ц/822/645/20

Провадження № 22-ц/822/763/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.

секретар Вовкун Н.Ю.

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Юрія Вікторовича, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, головуючий у І-й інстанції Байцар Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Ю.В., АТ «Альфа-Банк», треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 12 грудня 2005 року між ПАТ Укрсоцбанк та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 554, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 20 000 дол. США зі сплатою відсоткової ставки за користування грошовими коштами в розмірі 13 % річних на строк до 12 грудня 2012 року .

Зазначав, що з метою забезпечення основного зобов`язання 14 грудня 2005 року між Банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 554, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соломко В.В за реєстровим № 3561, відповідно до якого в іпотеку Банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Посилався на те, що 13 березня 2019 року Державним реєстратором Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічного інвентаризації» Накаєм Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45938543 від 13 березня 2019 року, про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності вказано іпотечний договір № 554 від 14 грудня 2005 року з додатковою угодою № 1 від 14 січня 2009 року, видавник - приватний нотаріус Соломко В.В, повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» № К/И/УСБ/Б від 05 грудня 2018 року, повідомлення Укрпошти від 05 грудня 2018 року за №№ 737, 745, 729, 761.

Також зазначав, що рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, у зв`язку з яким його позбавлено права власності, прийняте із порушенням вимог законодавства, є незаконним та підлягає скасуванню.

Просив визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45938543 від 13 березня 2019 року, прийняте Державним реєстратором Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накаєм Ю.В., про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101. Стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати.

У червні 2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали позов до Державного реєстратора Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Ю.В., АТ «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що у державного реєстратора були відсутні правові підстави для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком, оскільки подані для реєстрації документи не підтверджують безспірність вимог, був порушений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, відсутні всі документи, які б давали підстави для прийняття оскаржуваного рішення, не проведена оцінка предмета іпотеки.

Просили визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45938543 від 13 березня 2019 року, прийняте Державним реєстратором Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накаєм Ю.В., про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101. Стягнути з відповідачів на їх користь понесені судові витрати.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Ю.В., АТ «Альфа-Банк», треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію задоволено.

Визнано протиправним і скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45938543 від 13 березня 2019 року, прийняте Державним реєстратором Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накаєм Ю.В., про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101.

Скасовано заходи забезпечення позову згідно з ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 березня 2019 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, частково змінивши його мотивувальну частину.

Посилається на те, що мотивувальна частина судового рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки судом не досліджено усі обставини, на які посилалися він та треті особи.

Також на зазначене рішення суду апеляційну скаргу подав ОСОБА_3 , який просить скасувати частково рішення суду першої інстанції, змінивши його мотивувальну частину.

Посилається на те, що суд першої інстанції в мотивувальній частині лише навів правові норми, які регулюють повноваження та механізм проведення державним реєстратором реєстраційних дій при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно. При цьому, мотивувальна частина рішення не відповідає вимогам законності та обгрунтованості, оскільки судом не досліджено всі обставини, на які посилалися позивач та треті особи при заявленні своїх позовних вимог та які випливають з відзивів відповідачів та поданих доказів, у ній не надано правового аналізу обставинам спору та відсутні посилання на норми матеріального та процесуального права, які дають вичерпні та обгрунтовані підстави для задоволення позовних вимог позивачів та третіх осіб.

На зазначене рішення суду першої інстанції АТ «Альфа-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з`ясовано усіх обставин, що мають істотне значення для справи, та не надано їм належної оцінки.

Зазначало, що укладений між сторонами іпотечний договір із іпотечним застереженням містить ознаки змішаного договору, тобто це одночасно договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя з відкладальною обставиною.

Сума заборгованості за кредитним договором не є предметом розгляду у даній справі, а її розмір не впливає на право іпотекодержателя на реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Іпотекодавець не позбавлений права в судовому порядку захистити своє право на отримання різниці між вартістю іпотеки та фактичною сумою заборгованості.

У даній справі договір про проведення оцінки майна не є предметом спору, немає рішень суду про визнання його недійсним, експерт (оцінювач) не залучався до розгляду справи та не надавав жодних пояснень з цього приводу.

АТ «Укрсоцбанк» у повному обсязі виконано приписи ЗУ «Про іпотеку» та умови іпотечного договору щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом направлення на адресу іпотекодавця рекомендованими листами вимоги про усунення порушень.

Безпідставним є посилання позивачів на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивачем не надано доказів, що у нього відсутнє будь-яке інше житло окрім того, що було передано в іпотеку, а також не надано доказів того, що позивач постійно проживає за адресою знаходження предмета іпотеки.

Державним реєстратором правомірно та у відповідності до встановленого порядку виконано всі дії при винесенні рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком.

Позивачем та третіми особами обрано неналежний спосіб захисту.

Вважає, що заявлений розмір судових витрат є неправомірно великим порівняно в першу чергу із складністю справи та часом, витраченим на виконання робіт і обсягом наданих послуг, оскільки ОСОБА_1 є адвокатом, а ОСОБА_7 є його помічником, тому не заслуговують на увагу доводи позивача про понесення ним витрат на правову допомогу. Усі позовні заяви у даній справі є ідентичними, фактично скопійовані, що свідчить про відсутність необхідності при виготовленні усіх позовних заяв третіх осіб на додаткове вивчення матеріалів справи, оцінку доказів, вивчення законодавства та судової практики тощо.

У відзиві на апеляційні скарги представник позивача та третіх осіб ОСОБА_7 зазначає, що враховуючи відсутність укладеного між сторонами Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто, у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору реєстратору, залишення реєстратором без перевірки наявність чи відсутність факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, - дії державного реєстратора щодо реєстрації за Банком права власності на спірну квартиру не можуть вважатися правомірними.

Безпідставними є доводи Банку про обгрунтованість та безспірність вимог за Кредитним договором.

При прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки не був дотриманий порядок звернення стягнення, передбачений статтею 37 Закону, також в частині визначення вартості предмета іпотеки на момент набуття такого права.

Скасування рішення про державну реєстрацію права власності є єдиним ефективним способом захисту порушених прав позивачів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» слід задовольнити частково, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та третіх осіб, суд першої інстанції виходив з наявності підстав та необхідності для захисту прав позивачів шляхом визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію Державного реєстратора Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Ю.В..

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 12 грудня 2005 року між ПАТ Укрсоцбанк та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 554, за яким позичальнику було надано кредит в розмірі 20 000 дол. США зі сплатою відсоткової ставки за користування грошовими коштами в розмірі 13 % річних на строк до 12 грудня 2012 року.

У забезпечення основного зобов`язання 14 грудня 2005 року між Банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 554, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соломко В.В за реєстровим № 3561, відповідно до якого в іпотеку Банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно 13 березня 2019 року Державним реєстратором Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічного інвентаризації» Накаєм Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45938543 від 13 березня 2019 року, про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності вказано іпотечний договір № 554 від 14 грудня 2005 року з додатковою угодою № 1 від 14 січня 2009 року, видавник - приватний нотаріус Соломко В.В, повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» № К/И/УСБ/Б від 05 грудня 2018 року, повідомлення Укрпошти від 05 грудня 2018 року за №№ 737, 745, 729, 761.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закону) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 1, 4 статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 статті 35 Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 36 Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення; порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки; прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У пунктах 4.2, 4.6 іпотечного договору від 14 грудня 2005 року сторони погодили, що у разі порушення іпотекодавцями обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокове виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодаржателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку», або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцями та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати.

Пунктом 4.9 іпотечного договору передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцями письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим договором та/або договором кредиту у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Це застереження відповідно до ЗУ «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього іпотечного договору, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.

Отже, вказане вище застереження в іпотечному договорі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною 2 статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 2 частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав.

У частині 1 статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно з пунктом 61 Порядку у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, в Кредитному договорі та в договорі іпотеки адресою місця проживання та реєстрації боржника та іпотекодавців зазначено адресу знаходження предмета іпотеки, а саме: АДРЕСА_2 .

05 грудня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» направив на адресу іпотекодавців повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, що підтверджується копією списку згрупованих поштових відправлень, фіскального чеку та описом цінних листів з описом вкладення.

З вищенаведеного повідомлення, направленого на адресу іпотекодавців, вбачається, що кредитор вимагав сплатити борг за кредитним договором станом на 28 серпня 2018 року у розмірі 319 691,17 грн, та попереджено іпотекодавців, що в разі не виконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку, АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку».

12 грудня 2018 року ОСОБА_1 отримав вимогу кредитора про сплату боргу за договором, що підтверджується рекомендованим повідомленням №753. З копій поштових конвертів, що направлялись іншим іпотекодавцям, вони повернулися за закінченням терміну зберігання. Відомостей щодо зміни адреси реєстрації (фактичного місця проживання) інших іпотекодавців матеріали справи не містять.

Отже, АТ «Укрсоцбанк» вжило всіх заходів для повідомлення належним чином боржника та іпотекодавців про заборгованість, у разі не погашення якої буде звернуто стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд зазначає наступне.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Проте, позивачами не надано, а в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що у іпотекодавців відсутнє будь-яке інше житлове майно, окрім того, що є предметом іпотеки, а також те, що зазначена житлова квартира використовується іпотекодавцями як місце постійного проживання.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однією з підстав позовних вимог ОСОБА_1 та третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зазначено те, що в матеріалах справи відсутня оцінка предмета іпотеки, яка відповідає вимогам законодавства щодо оцінки майна, а також те, що не був дотриманий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в частині визначення вартості предмета іпотеки на момент набуття такого права.

Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі Закону) унормовано, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (стаття 3 Закону).

Згідно з пунктами 1, 6 статті 9 Закону методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.

Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Так, згідно з приписами пункту 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, під час якого здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка, визначення бази оцінки та подання замовнику істотних умов для укладення договору на проведення оцінки.

У пункті 51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» закріплено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Крім того, статтею 11 Закону визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Разом із цим, відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Матеріали справи не містять доказів отримання оцінювачем необхідної та достовірної інформації про квартиру АДРЕСА_1 для проведення оцінки.

У висновку про вартість об`єкту оцінки від 10 грудня 2018 року оцінювачем не наведено відповідних пояснень про неможливість особистого огляду об`єкта дослідження, не зазначені обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки, здійсненої без особистого огляду, що є порушенням пункту 56 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та пунктів 1, 6 статті 9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 16 грудня 2019 року у справі №211/2171/15-ц.

Крім того, частиною 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається, що оцінка предмета іпотеки відбулась 10 грудня 2018 року, а у власність АТ «Укрсоцбанк» набуло нерухоме майно 13 березня 2019 року. Тобто, оцінка предмету іпотеки на момент переходу права власності не проводилась, що не відповідає вимогам закону.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16-ц.

Отже, перехід права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 був здійснений без проведення належним чином оцінки вказаного нерухомого майна на момент переходу такого права власності, що є підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» щодо неналежного способу захисту порушеного права є безпідставними, оскільки обраний позивачами спосіб захисту шляхом скасування рішення про державну реєстрацію є ефективним і забезпечить реальне відновлення порушеного права.

На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позивачів про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації (запису про проведену державну реєстрацію), проведеної КП «Кельменецьким БТІ» ОСОБА_8 щодо квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)».

Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

З огляду на викладене, зміст і характер відносин між учасниками справи підтверджують, що спір у позивачів є саме з АТ «Альфа Банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» з приводу порушення ним права власності позивачів на квартиру внаслідок дій АТ «Укрсоцбанк» щодо реєстрації за ним такого права.

Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до державного реєстратора, яку позивач та треті особи визначили співвідповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

З огляду на те, що позивачі заявили позов до неналежного співвідповідача державного реєстратора, висновки суду першої інстанції про задоволення позову щодо нього та про покладення на останнього судових витрат є помилковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, оскільки державний реєстратор є неналежним відповідачем у справі, рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2020 року в частині задоволення позову до державного реєстратора та покладення на нього судових витрат позивача та третіх осіб слід скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та третіх осіб до державного реєстратора. В іншій частині рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову до АТ «Альфа-Банк» слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, за подання до суду позову та заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1 188, 80 грн. За подачу апеляційної скарги - 1 152, 60 грн.

За таких обставин, з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 341, 40 грн.

Третіми особами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у суді першої інстанції сплачено судовий збір по 768, 40 грн кожним.

Отже, з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 768,40 грн кожному.

Частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Встановлено, що адвокатом Фодчук О.В. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги від 18 березня 2019 року.

Крім того, адвокатом Фодчук О.В. та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 2 від 02 квітня 2019 року до договору про надання правничої допомоги від 18 березня 2019 року, за яким гонорар адвоката становить 9 000 грн та включає послуги усної консультації з вивченням документів вартістю 1 000 грн, підготовка позовної заяви та процесуальних документів у справі - 4 000 грн, участь у судовому розгляді по справі -4 000 грн. В матеріалах справи міститься квитанція до прибуткового касового ордера від 01 серпня 2019 року про прийняття адвокатом Фодчук О.В. від ОСОБА_1 оплати в сумі 9 000 грн за договором про надання правничої допомоги .

Також між адвокатом Фодчук О.В. та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , з кожним окремо, укладено договори про надання правничої допомоги від 20 травня 2019 року.

16 вересня 2019 року між адвокатом Фодчук О.В. та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , з кожним окремо, укладено договори про внесення змін № 1 до договору про надання правничої допомоги від 20 травня 2019 року, за яким гонорар адвоката становить 2 000 грн з кожного клієнта та включає послуги усної консультації та вивчення документів щодо участі третіх осіб на загальну суму 1 000 грн, написання позовної заяви та складання процесуальних документів у справі від імені третіх осіб на загальну суму 4 000 грн, участь в судовому розгляді по справі від імені третіх осіб на загальну суму 3 000 грн, а всього становить 8 000 грн. З прибуткових касових ордерів вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 здійснили оплату по 2 000 грн кожен на користь ОСОБА_7 за договором про надання правової допомоги.

19 травня 2020 року між адвокатом Фодчук О.В. та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до договору про надання правової допомоги від 20 травня 2019 року, за яким гонорар адвоката становить 2 500 грн (усна консультація - 500 грн, підготовка та подання апеляційної скарги 2 000 грн). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 26 травня 2020 року, від ОСОБА_3 прийнято оплату в розмірі 2 500 грн за договором про надання правової допомоги.

Також 19 вересня 2020 року між адвокатом Фодчук О.В. та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень № 5 до договору про надання правової допомоги від 20 травня 2019 року, за яким гонорар адвоката становить 6 000 грн та включає підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 6 000 грн, та відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 20 травня 2020 року від ОСОБА_3 прийнято оплату в розмірі 6 000 грн.

Ураховуючи складність справи та виконаних адвокатом Фодчук О.В. послуг з надання правової допомоги, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, участь у судовому розгляді, тотожність позовних заяв, а також те, що ОСОБА_1 має право на зайняття адвокатською діяльністю, колегія суддів вважає витрати на правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції у загальному розмірі 25 500 грн неспівмірними і такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 слід стягнути по 1 500 грн кожному за надану правничу допомогу в суді першої інстанції, а також по 500 грн за надану правничу допомогу в апеляційній інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 , третіх осіб до Державного реєстратора Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Юрія Вікторовича, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію та стягнення судових витрат скасувати. Ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , третіх осіб до Державного реєстратора Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Юрія Вікторовича, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію відмовити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 , третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4 341 гривню 40 копійок, що складаються з судового збору в сумі 2 341 гривня 40 копійок та витрат, пов`язаних в правничою допомогою адвоката, в сумі 2 000 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 2 768 гривень 40 копійок, що складаються з судового збору в сумі 768 гривень 40 копійок та витрат, пов`язаних в правничою допомогою адвоката, в сумі 2 000 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 2 768 гривень 40 копійок, що складаються з судового збору в сумі 768 гривень 40 копійок та витрат, пов`язаних в правничою допомогою адвоката, в сумі 2 000 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 2 768 гривень 40 копійок, що складаються з судового збору в сумі 768 гривень 40 копійок та витрат, пов`язаних в правничою допомогою адвоката, в сумі 2 000 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 2 768 гривень 40 копійок, що складаються з судового збору в сумі 768 гривень 40 копійок та витрат, пов`язаних в правничою допомогою адвоката, в сумі 2 000 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 жовтня 2020 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна