Провадження №2/748/577/20
Єдиний унікальний № 748/1284/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 рокум. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Хоменко Л.В.

секретаря Грибановської В.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тука С.М.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ширай А.А.

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін Олександр Петрович про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,

в с т а н о в и В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , у якому просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 29 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , стягнути на його користь усі документально підтверджені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 липня 2019 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто 944 587,86 грн., з яких: 802 000, 00 грн. заборгованість, 121 200,86 грн. - проценти, 20 587,00 грн. - 3% річних та 12 050,00 грн. - понесених витрат на професійну правничу допомогу, всього 956 637,86 грн. 17 вересня 2019 року Чернігівським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист, який 18 вересня 2019 року був пред`явлений до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Чернігівської області Палігіну О.П. Цього ж дня, приватним виконавцем Палігіним О.П. відкрито виконавче провадження. 18 вересня 2019 року з метою забезпечення виконавчого провадження постановою накладено арешт на майно боржника та внесено відомості до Єдиного реєстру боржників. 09 червня 2020 року року позивачу стало відомо, що 29 жовтня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як між сином та батьком, укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_4 безоплатно відступив на користь ОСОБА_2 право вимоги за договором позики у сумі 295 400,00 грн., на підтвердження чого складена розписка від 26 липня 2017 року. Даний договір про відступлення права вимоги був предметом розгляду судової справи № 750/12763/19, яка розглядалася в Деснянському районному суді м. Чернігова та став підставою для задоволення ОСОБА_2 його позовних вимог у цій справі. Зазначає, що ОСОБА_4 , не виконуючи свої зобов`язання, з метою ухилення від погашення заборгованості перед позивачем, уклав правочин, згідно якого безоплатно відступив право вимоги на грошові кошти своєму батьку, що унеможливило звернути стягнення на ці грошові кошти в рамках виконавчого провадження. Вважає укладений договір таким, що за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, оскільки був укладений уже після виникнення майнового зобов`язання у ОСОБА_4 , яке підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. На момент укладення договору про відступлення права вимоги від 29 жовтня 2019 року ОСОБА_4 був обізнаний про наявність у нього майнового зобов`язання перед позивачем, тому позивач просить суд визнати його недійсним.

Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2020 року відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Та обставина, що позивач не був стороною оспорюваного договору, на його думку не має значення, оскільки укладення спірного договору розцінюється як ухилення від виконання боргових зобов`язань, саме після укладення оспорюваного договору відповідач ОСОБА_4 став неплатоспроможним, що слугувало поверненню виконавчого листа без виконанння.

Відповідач ОСОБА_4 повідомлявся про час та місце судового засідання відповідно до положень ст. 130 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, про причини неявки у судове засідання 12 жовтня 2020 року суду не повідомив, від нього не надійшло клопотання провідкладення розгляду справи, про розгляд справи я повідомлявся своєчасно та належним чином за адресою реєстрації.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ширай А.А. позовні вимоги не визнав, вважав, що позов не підлягає задоволенню, оскільки предметом оспорюваного договору було лише право на грошові кошти, а не самі грошові кошти, мети приховати кошти його довіритель не мав.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вважав, що ОСОБА_4 не бажав повертати гроші ОСОБА_1 , приховав наявність у нього вимоги за грошовим зобов`язанням у приватного виконавця, в подальшому передав право вимоги батьку за безвідплатним договором та в результаті став неплатоспроможним.

Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін О.П. у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 липня 2019 року було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 944 587,86 грн., з яких: 802 000, 00 грн. заборгованість, 121 200,86 грн. - проценти, 20 587,00 грн. - 3% річних та 12 050,00 грн. - понесених витрат на професійну правничу допомогу, всього 956 637,86 грн. Рішення суду набрало законної сили 31 серпня 2019 року (а.с.9-13).

18 вересня 2019 року року постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіним О.П. відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 956 637,86 грн. (а.с.14).

18 вересня 2019 року постановою приватного виконавця з метою забезпечення виконавчого провадження накладено аршт на майно боржника ОСОБА_4 та внесено відомості про ОСОБА_4 до Єдиного реєстру боржників (а..с.15, 47).

У декларації про доходи від 08 жовтня 2019 року ОСОБА_4 зазначив про відсутність у нього доходів та майна, зокрема, у розділі 7 декларації відомості про майно та кошти, що перебувають в інших осіб - зазначив про їх відсутність ( а.с. 19)

29 жовтня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_4 безоплатно відступив на користь ОСОБА_2 право вимоги до ОСОБА_3 за договором позики у сумі 295 400,00 грн. Договір укладено у письмовій формі та підписано сторонами (а.с.22-23,67).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26 липня 2017 року в сумі 302 805 грн. 23 коп. та 5 254 грн. 80 коп. судових витрат, всього 308 060 грн. 03 коп. (а.с.24-26).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. від 29 червня 2020 року виконавчий документ повернуто стягувачу, оскільки встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. (а.с.46).

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Згідно з частинами 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Таким чином, виходячи з положень ч.2 ст.16 та ч.1 ст.215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодекс Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Позивач стверджує, що відповідачем укладено безвіплатний договір про відступлення права вимоги своєму батьку у період існування у нього боргових зобов`зань перед позивачем, отже, оскаржуваний правочин він вчинив з метою ухилилення від виконання боргового зобов`язання. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з доданих до позовної заяви письмових доказів рішення суду щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 у період з 18 вересня 2019 року та на момент звернення позивача з позовом до суду перебувало на примусовому виконанні у приватного виконавця Палігіна О.П. 18 вересня 2019 року приватним виконавцем, з метою забезпечення виконавчого провадження, було винесено постанову про арешт майна боржника та внесено відомості про ОСОБА_4 до Єдиного реєстру боржників.

Тобто, ОСОБА_4 не виконуючи своє зобов`язання, яке підтверджено судовим рішенням, з метою ухилення від погашення заборгованості перед ОСОБА_1 за рахунок грошових коштів у сумі 295 400 грн., які йому належали згідно договору позики від 26 липня 2017 року та перебували у третьої особи, 29 жовтня 2019 року уклав правочин, згідно якого безоплатно відступив право вимоги на ці грошові кошти своєму близькому родичу, що унеможливило звернути стягнення на ці грошові кошти в рамках виконавчого провадження, в якому ОСОБА_4 є боржником.

Відповідно до положень ч.4 ст. 9 Закону України " Про виконавче провадження" укладення правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним..

Як передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої- третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, ч. 4 ст. 9 ЗУ «Про виконавче провадження», що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

Згідно із ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Тобто, будь-який цивільно-правовий договір (в тому числі й договір про відступлеиня права вимоги) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, тобто вчиненого боржником на шкоду кредитору.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обгрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2020 року, справа № 489/5148/18, провадження № 61-20593св19.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-УІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-УІІІ «Про виконавче провадження»).

Верховним Судом, у постанові від 24 липня 2019 року справа № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) було визначено, що вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов'язаннями перед кредитором.

Верховним Судом також враховано, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Як вбачається з письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_4 , будучи первісним кредитором за спірним договором про відступлення права вимоги від 29 жовтня 2019 року, відступив таке право вимоги на підставі безвідплатного договору на користь свого батька вже після відкриття виконавчого провадження про стягнення з нього грошових коштів в загальній сумі 956 637,86 грн., накладення арешту на його майно та в момент, коли відомості про нього містилися в Єдиному реєстрі боржників.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 10 Закону України " Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішення суду є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Зазначені вище обставини є підтвердженням того, що ОСОБА_4 , діючи очевидно недобросовісно та зловживаючи правами стосовно кредитора (позивача), уклав договір, який порушує майнові інтереси позивача ОСОБА_1 і направлений на недопущення звернення стягнення на грошові кошти, що знаходилися в третьої особи. Отже, укладаючи такий договір ОСОБА_4 та ОСОБА_2 порушили вимоги п. 6 ст. 3, ч. 2 та 3 ст. 13, ч. 5 ст. 203 ЦК України та ч. 4 ст. 9 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним з цих підстав. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити.

Відповідно до положень ч.2 ст. 141 ЦПК України позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору ( а.с.8), як особа прирівняна до інвалідів Великої Вітчизняної війни, тому у зв`язку із задоволенням його позовних вимог судовий збір компенсується за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження витрат на правову допомогу, понесену позивачем, суду надано договір про надання правничої допомоги від 09 червня 2020 року, укладений між адвокатом Тука С.М. та ОСОБА_1 , ордер про надання правової допомоги( а.с.27, 28 ), детальний опис робіт згідно укладеного договору б/н від 09 червня 2020 року: надання консультації з вивчення документів - 1 год., з-бирання доказів, необхідних для звернення до суду - 1 год., складання позовної заяви - 3 год., формування додатків до позовної заяви та ксерокопій документів - 30 хв., участь у суді першої інстанції - 3 год. ( а.с. 31), квитанція до прибуткового касового ордера №9 15 червня 2020 року про оплату адвокату Тука С.М. 7 500 грн. ( а.с. 30). Відповідно до положень ч. 4,5 ст. 137 ЦПК України щодо співмірності витрат на правову допомогу, суд вважає за можливе з урахуванням складності справи, обсягу виконаних представником позивача робіт, часом, витраченим на виконання цих робіт, ціни позову, стягнути витрати на правову допомогу на користь позивача у розмірі заявлених та документально підтверджених витрат 7 500 грн. При цьому половина цих витрат 3 750 грн. відшкодовується з відповідача ОСОБА_4 , а враховуюч, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи та звільнений від сплати судових витрат - 3750 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, - У Х В А Л И В : Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 29 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_2 одержує право замість ОСОБА_4 вимагати від ОСОБА_3 належного виконання зобов`язання за договором позики у сумі 295 400 грн., у тому числі право вимоги сплати процентів, пені, інфляційних витрат та 3% річних, за прострочення грошового зобов`язання. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3 750 грн витрат на правову допомогу. Комепнсувати ОСОБА_1 3750 грн. витрат на правову допомогу, від сплати яких як особа з інваліднстю І групи звільнений ОСОБА_2 , за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 . Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 . Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі, якщо повне рішення не було вручено в день його проголошення учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 16 жовтня 2020 року.

Суддя Л. В. Хоменко