Справа № 509/1301/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Кочко В.К.,

при секретарі: Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про індексацію розміру аліментів та стягнення заборгованості зі сплати аліментів

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 3 482,10 грн заборгованості зі сплати аліментів за період з вересня 2018 року по лютий 2020 року, яка утворилася у наслідок невиконання обов`язку здійснювати індексацію розміру аліментів визначених судом у твердій грошовій сумі.

Представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у відзиві на позовну заяву фактично визнав той факт, що він не здійснював індексацію розміру аліментів визначених судом у твердій грошовій сумі, але заперечував проти позову, посилаючись на те, що за Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", яким керувався позивач може бути застосований до спірних правовідносин тільки з 12.06.2016 року. Також відповідач послався на те, що розрахунок індексації, наданий до позовної заяви не відповідає Додатку 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. N 1078. Крім того, відповідач послався на те, що не має підстав для індексації, оскільки за період індексації, індекс споживчих цін жодного разу у окремо взятому місяці не перевищив поріг індексації у 103%.

Розглянувши надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.12.2014 року у справі №509/3573/14-ц було встановлено, що 14.09.2005 року Виконавчим комітетом Трудівської сільської ради Кілійського району Одеської області, був зареєстрований шлюб (актовий запис № 7) між позивачкою та відповідачем. Від шлюбу є спільна дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.12.2014 року у справі №509/3573/14-ц шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний; позивачці прізвище « ОСОБА_1 » було змінено на « ОСОБА_1 »; був визначений обов`язок відповідача сплачувати на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій сумі у розмірі 643,00грн (Шістсот сорок три грн 00 коп) щомісяця, до досягнення ОСОБА_3 18 років.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.12.2014 року у справі №509/3573/14-ц набрало законної сили 22.12.2014 року.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо стягнення аліментів третьою особою відкрито виконавче провадження.

З моменту набрання Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.12.2014 року у справі №509/3573/14-ц законної сили, відповідач сплачував щомісяця аліменти у твердій грошовій сумі, що була визначена рішенням суду. З цих виплат заборгованості він не має.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості, яка утворилася у наслідок не здійснення індексації розміру аліментів визначених у твердій грошовій сумі, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Стаття 184 СК України передбачає можливість визначення розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі.

Це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою визначеною судом на утримання дитини до її повноліття.

Частина друга статті 184 СК України передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів, підлягає індексації відповідно до закону.

До 12 червня 2016 року спеціального закону про індексацію аліментів не було прийнято, а в Україні діяв Закон України «Про індексацію грошових доходів населення». У частині першій статті 2 цього закону визначені об`єкти індексації грошових доходів населення; при цьому розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, до цих об`єктів не відносився.

17 травня 2016 року прийнято Закон України № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі», пунктом 1 розділу І якого внесено зміни до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а пунктом 2 - до Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Цим Законом, зокрема, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, включено до переліку об`єктів індексації, визначених у частині першій статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»; а також внесено зміни до статті 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», якою регламентовано порядок стягнення аліментів, а саме: покладено обов`язок на державного виконавця обчислювати суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі.

Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі») державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках.

Зі змісту цієї статті випливає, що обов`язок державного виконавця обчислювати, зокрема, суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, не є безумовним та не поширюється на всі виконавчі провадження, які перебувають у державного виконавця. Такий обов`язок виникає за наявності зазначених у згаданій статті підстав, зокрема, у разі звернення сторони виконавчого провадження з відповідною заявою.

Закон України від 17 травня 2016 року № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» набрав чинності 12 червня 2016 року.

Але, 02 червня 2016 року було прийнято новий Закон України № 1404-VIII «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року. На підставі цього закону 05 жовтня 2016 року втратили чинність Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», а також пункт 2 розділу I Закону України від 17 травня 2016 року № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі».

У чинному Законі України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначено у статті 71. Цією статтею, на відміну від статті 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (який втратив чинність), не передбачено обов`язку державного виконавця обчислювати суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі.

Таким чином, норма частини четвертої статті 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» з урахуванням згаданих вище змін, якою передбачений обов`язок державного виконавця обчислювати суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, була чинною у період з 12 червня 2016 року до 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, обраний позивачкою спосіб захисту права слід визнати таким, що відповідає суті правовідносин, з приводу яких виник спір.

Вирішуючи питання індексації аліментів визначених у твердій грошовій сумі, суд виходить з наступного.

Як встановлено ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву визнав той факт, що він не здійснював індексацію розміру аліментів у повному обсязі, ця обставина не підлягає доведенню.

Таким чином, суд має тільки визначити дату, з якої у відповідача виник обов`язок індексувати розмір аліментів.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд України у своїй постанові від 06 листопада 2013 року, постановленій у справі № 6-113цс13 висловив правову позицію про те, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої статті 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно з пунктом 8 статті 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Також суд керується і правовим висновком викладеним постанові Верховного суду від 26 червня 2018 року у справі № 341/915/16-ц, у якій було підтримано правовий висновок викладений у вище наведеній постанові Верховного Суд України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-113цс13.

Таким чином, суд не приймає доводів відповідача про те, що аліменти, визначені судом у твердій грошовій сумі, не підлягають індексації у період з січня 2015 року по червень 2016 року.

Згідно з розрахунком розміру індексації, здійсненого позивачем, розмір індексації аліментів становить 3482,10 грн за період з січня 2015 року по серпень 2018року.

Посилання відповідача на те, що позивач зробив розрахунок індексації не у відповідності до Додатку 2 до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. N 1078, суд вважає хибним, оскільки цей додаток є лише прикладом розрахунку, який не є обов`язковим для дотримання за формою. За змістом розрахунок наданий позивачем відповідає методології, визначеної Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. N 1078.

Також суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що позивач помилково розрахував індекс споживчих цін, оскільки у період індексації жодного разу у окремо взятому місяці не відбулось перевищення порогу індексації у 103%.

Суд з цього приводу враховую, що відповідно до ч.ч.2, 3 ст.4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Таким чином, у наслідок підвищення доходу за рахунок індексації, визначається новий розмір проіндексованого доходу і саме з цього моменту починається наростаючим підсумком обчислюватись новий індекс, аж поки ця розрахункова величина знов не досягне рівня порогу індексації. При цьому, увесь цей час, з моменту проведення індексації, дохід сплачується у новому, проіндексованому розмірі. Під час нової індексації, за базу розрахунку береться вже раніше проіндексована сума.

Саме такий метод розрахунку індексації наведений у додатку 1 до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. N 1078. Доказів порушення методології розрахунку індексації здійсненого позивачем відповідач не надав.

Також судом прийнято до уваги, що позивач врахував у наданому розрахунку заборгованості, що відповідач добровільно сплачував аліменти у підвищеному розмірі, чим частково компенсував розрахункову індексацію.

Враховуючи встановлений судом факт наявності заборгованості відповідача зі сплати аліментів, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподіл судових витрат, суд приймає до уваги наступне.

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги суд повністю задовольнив, усі судові витрати, що були зроблені позивачем, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, які були понесені позивачем, суд враховує наступне.

Як встановлено ст.30 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як встановлено ст.11 Закон України «Про ціни і ціноутворення», вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Вартість послуг адвоката не є предметом державного регулювання.

Суд встановив, що на підтвердження суми судових витрат було надано договір про надання професійної правничої допомоги 01.03.2020 року, який передбачає фіксований розмір гонорару - 2000,00 грн. та акт приймання наданих послуг від 13.04.2020 року, який підтверджує, що позивач прийняв надані адвокатом послуги на суму 2000,00грн. Також суд встановив, що сума гонорару у розмірі 2000,00грн, відповідно до п. 4.6 зазначеного договору, сплачена під час його підписання.

Відповідно до умов п.п.4.3 договору, під час визначення розміру гонорару, було прийнято до уваги кваліфікація адвоката, значення справи для позивача, складність справи, запланований обсяг послуг та робіт, що має надати (виконати) адвокат, віддаленість суду, у якому має здійснюватися розгляд справи та інші чинники.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд також врахував, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Між тим, відповідачем не доведено, що розмір судових витрат у сумі 2000,00 грн є неспівмірним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача має бути стягнуто 2000,00 грн. судових витрат.

Керуючись ст.ст.180, 181, 184 СК України, ст.ст.263, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) 3 482,10 грн (Три тисячі чотириста вісімдесят дві грн 10 коп) заборгованості зі сплати аліментів.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) 2000,00грн (Дві тисячі грн 00 коп) судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Кочко В.К.