Номер провадження: 22-ц/813/4360/20
Номер справи місцевого суду: 496/2953/19
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 , (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 ), про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 07.12.2007 року, Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис № 56.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, а саме з дня подання позовної заяви з 07.08.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

У відзив на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

До суду апеляційної інстанції з`явилися позивач ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 адвокат Недашківський А.В.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі уклали шлюб 07.12.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , виданим Виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 6).

Сторони по справі мають спільну малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , виданим Виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, актовий запис № 05 (11).

Щлюб між сторонами фактично розпався.

Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою виданою Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області № 2785 від 29.08.2019 року (а.с. 19).

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, районний суд виходив з того, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя та суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Судовим розглядом справи встановлено, що подальше спільне життя подружжя й збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача по справі, оскільки позивачка не бажає зберігати шлюб та зазначає що його збереження має негативний вплив на її здоров`я.

Таким чином, враховуючи те, що оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

У доводах апеляційної скарги, апелянт зазначає про те, що він проти розірвання шлюбу та ним до суду першої інстанції було подано клопотання про надання строку на примирення, однак ухвалою суду від 29.10.2019 року йому було відмовлено у задоволенні поданого ним клопотання.

Проте на вказані доводи апелянта, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, згідно правової позиції викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року по справі № 605/434/18.

Як встановлено матеріалами справи, в суді першої інстанції, позивачка ОСОБА_2 неодноразово надавала особисто пояснення стосовно причин, що призвели до розірвання шлюбних відносин та наполягала на розірванні шлюбу, зокрема зазначала що це її остаточне рішення та примирення між ними неможливе. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість, а тому надання судом строку для примирення в даному випадку було б примушуванням її до збереження шлюбних відносин, що підтверджується журналами судових засідань від 11.10.2019 року та від 29.10.2019 року (а.с. 33-34, 50-51). Небажання щодо примирення та неможливості збереження шлюбних стосунків позивач підтвердила й у суді апеляційної інстанції.

Окрім того, у відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначила, що позов нею про розірвання шлюбу подано 05.08.2019 року, в той час як рішення суду було прийнято 29.10.2019 року, однак жодних намагань примирення відповідач не здійснював.

Також, апеляційний суд зазначає, що у відповідності до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Конституційний обов`язок батьків щодо утримання дітей знайшов своє закріплення і вст. 180 Сімейного кодексу України, відповідно до положень якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України відповідач відповідач, як батько своєї дитини, зобов`язаний утримувати її до досягнення повноліття.

Згідно ст. 181 Сімейного кодексу України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що відповідач є працездатною особою, не має інших утриманців, тому відповідач, як батько неповнолітньої дитини, зобов`язаний сплачувати на її утримання аліменти в розмірі ј частки усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Твердження апелянта про те, що він забезпечує родину, сплачує комунальні послуги, здійснює господарювання в будинку, робить ремонти, купує додому продукти харчування та разом з дружиною одягає дочку є безпідставними, оскільки жодних належних доказів в підтвердження того, що він приймає участь у вихованні дитини та надає матеріальну допомогу добровільно, до суду не надано.

Безпідставними є і доводи апелянта про те, що довідка Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 2785 від 29.08.2019 року містить недостовірну інформацію, оскільки зазначене нічим не доведено і не спростовано ніякими доказами.

Так, на стадії апеляційного розгляду справи, а саме 29.07.2020 року до канцелярії апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 , у якому він просить апеляційний суд долучити до матеріалів справи копію відповіді Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 09.06.2020 року №02-17-642 на адвокатський запит адвоката Недашківського А.В. та копію Акта про фактичне проживання особи від 13.07.2020 року, на підтвердження недостовірності інформації, що міститься в довідці Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 2785 від 29.08.2019 року.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до п. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак апелянтом не надано до апеляційного суду жодних доказів неможливості подання зазначених документів, до суду першої інстанції.

Окрім того, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, а безпідставне прийняття нових доказів на стадії апеляції може призводити до скасування рішень районних судів, а надалі до скасування рішень апеляційних судів і залишення в силі попередніх.

Таким чином, судом першої інстанції законно та обґрунтовано задоволив позовні вимоги і в частині стягнення аліментів на утримання дитини.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом першої інстанції рішення і не можуть бути визнані підставою для скасування оскаржуваного рішення, тому колегія суддів їх відхиляє.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів на спростування зазначених висновків суду першої інстанції, які колегія суддів вважає обґрунтованими.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23.10.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда