Єдиний унікальний номер 229/6266/19
Номер провадження 22-ц/804/1190/20
Головуючий у 1-й інстанції Панова Т.Л.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Кішкіної І.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 229/6266/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дружківського міського суду Донецької області від 29 січня 2020 року (суддя Панова Т.Л., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Дружківка Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 08.07.2016 року по 22.06.2017 року вона працювала в ПАТ «Українська залізниця». З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати. Станом на 22.06.2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.03.2017 року по 22.06.2017 року становить 13 993,10 грн (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 11 127,04 грн). Просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену їй заробітну плату за період з 01.03.2017 року по 22.06.2017 року в сумі 11 127,04 грн (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів).

Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 29 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 5 314,19 грн. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з квітня 2017 року по 22 червня 2017 року в сумі 8 678,91 грн (без утримання податку й інших обов`язкових платежів) відмовлено. Рішення в частині стягнення заробітної плати за березень 2017 року в сумі 5 314,19 грн надано до негайного виконання. Сума заробітної плати визначена без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Зобов`язано АТ «Українська залізниця» здійснити утримання з суми заборгованості по заробітній платі передбачені законом податки та інші обов`язкові платежі. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судові витрати в сумі 291,84 грн.

На вказана судове рішення позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті її позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції мав взяти до уваги той факт, що при звільненні позивачу належала до сплати заробітна плата, яка зазначена у наданій нею довідці. В спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу позивач перебував з ним у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та виплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним підтверджено, розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої їй заробітної плати відповідачем не спростований. Надані позивачем довідки на підтвердження розміру заборгованості підписані посадовими особами підприємства. Повноваження цих осіб відповідачем не спростовані. Доказів про те, що у період з 16 березня 2017 року по 22 червня 2017 року позивач не виконував свої трудові функції відповідачем не надано.

Відзив на апеляційну скаргу від АТ «Українська залізниця» не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В даній справі спір виник із трудових правовідносин, тому така справа відповідно до вищевказаних норм розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як передбачено частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 з 08.07.2016 року по 22.06.2017 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, займала посаду чергового по залізничній станції виробничого підрозділу «Станція Дебальцеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 22.06.2017 року звільнено у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Служба перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с.4-14).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, прийнятої у відповідності до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі, на базі Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно додатку № 1.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця».

«Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства.

Запис про звільнення позивача 22.06.2017 року в трудовій книжці позивача зроблено відповідачем. Таким чином, суд першої інстанції вважав, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

До позовної заяви на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем додано довідку (а.с.17), яка підписана, як в ній зазначено, заступником начальника станції Дебальцеве-Сортувальна Д.О. Нагорянським, та головним бухгалтером Н.М. Нечитайло, згідно з якою ОСОБА_1 працювала черговим по залізничній станції виробничого підрозділу «Станція Дебальцеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 08.07.2016 року по 22.06.2017 року.

Сума нарахованої заробітної плати з березня 2017 року по червень 2017 року складає 13 993,10 грн., в тому числі: за березень 2017 року 5 314,19 грн., за квітень 2017 року 931,69 грн., за травень 2017 року 543,63 грн., за червень 2017 року 7 203,59 грн.

Сума заборгованості (сума до виплати) з березня 2017 року по червень 2017 року складає 11 127,04 грн., в тому числі: за березень 2017 року 4 225,75 грн., за квітень 2017 року 740,85 грн., за травень 2017 року 432,28 грн., за червень 2017 року 5 728,16 грн.

На підтвердження інформації щодо розміру заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по червень 2017 року, яку містить надана позивачем довідка, інших доказів позивачем не надано (ні наказу про припинення трудового договору з зазначенням виплат, які належать їй при звільненні, ні щомісячних розрахунків заробітної плати за період з березня 2017 року по червень 2017 року).

Суд вважав, що надана позивачем довідка, яка не має дати її видачі, зазначення підприємства, яке її видало, підписи осіб, які її підписали, печаткою не засвідчені, та яка не підтверджується іншими доказами у справі, не є належним, достовірним та достатнім доказом підтвердження заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по червень 2017 року.

Водночас, індивідуальні відомості про застраховану особу позивача форми ОК-5 (дата формування виписки 10.01.2020 року), зазначають, що розмір нарахованої заробітної плати позивачу (номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) за березень 2017 року становить 5 314,19 грн., за квітень-травень 2017 року дані відсутні. Отже, інформація про нарахування за березень 2017 року заробітної плати у сумі 5 314,19 грн. співпадає із загальною сумою нарахованої заробітної плати за березень 2017 року, вказаної у довідці, яка надана позивачем. Відповідачем не надано доказів на підтвердження виплати працівнику нарахованої суми у повному обсязі.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 з 27.06.2017 року прийнята диспетчером поїзним Красноармійської диспетчерської дільниці 1 групи диспетчерського апарату структурного підрозділу «Служба перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» у порядку переведення з структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 15), у зв`язку з чим нарахована сума 2 082,31 грн. за червень 2017 року за 4 дні, яка відображена індивідуальних відомостях за формою ОК-5, є заробітною платою за новим місцем роботи після переведення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір нарахованої заробітної плати за березень 2017 року доведено матеріалами справи, тому заборгованість перед позивачем, що повинна бути стягнута з відповідача, складає 5 314,19 грн. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з квітня по 22 червня 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів того, що вона починаючи з часу звільнення зверталася до роботодавця з вимогою про надання необхідних документів щодо проведення з нею розрахунку при звільненні та виплати заборгованості.

Однак, суд першої інстанції дійшов такого висновку внаслідок неповно з`ясованих обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду підлягає зміні.

Згідно з частиною 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За статтею 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Поняття «простій» законодавчо дано у статті 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

З доданих до апеляційної скарги матеріалів, зокрема з табуляграм та табелів обліку використання робочого часу випливає, що на підприємстві було встановлено початок простою з 20 березня 2017 року. Оплата за час простою не з вини працівників здійснювалась з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Відповідачем не оспорюється факт простою, також не оспорюється факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з підприємством та звільнення її саме 22 червня 2017 року, що підтверджується наказом про припинення трудового договору від 22.06.2017 року №2316/ДН.ОС, згідно яким позивача звільнено за п. 5 ст. 36 КЗпП України з вказаної дати.

Встановлено, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 992) з березня 2017 року становив 4 893,00 грн. Тобто, дві треті тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно з наказом про простій, становили 3 262,00 грн.

Колегія суддів вважає, що належна оплата праці є конституційним правом людини. Роботодавець зобов`язаний здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Суд апеляційної інстанції також вважає, що право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи, зокрема копією наказу «про припинення трудового договору № 2316/ДН-ОС від 22.06.2017 року, табелями обліку використання робочого часу та розрахунками заробітної плати за спірний період (а. с. 67-92).

В свою чергу, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства за підписами начальника виробничого підрозділу «Станція Дебальцеве-Сортувальна», головного бухгалтера, працівника відділу з кадрових питань. Відповідачем не надано до суду доказів того, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості викладені у табелі, не мали відповідних повноважень.

Відповідно до частин 2, 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною 2 статті 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Посилання відповідача на той факт, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу, не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком щодо застосування наведеної норми, який був викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період.

Отже, відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати.

Підприємство працювало в умовах АТО до 2017 року і зобов`язане було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території Україні всі первинні бухгалтерські документи для оплати працівників, крім того, ці обставини були досліджені судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.

Заборгованість з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким в даному випадку є відповідач у справі.

Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету.

168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом.

168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

В розрахункових листах (табуляграмах) за період з березня 2017 року по червень 2017 року зазначені такі суми нарахувань: за березень 2017 року 5 314,19 грн, за квітень 2017 року 931,69 грн, за травень 2017 року 543,63 грн, за червень 2017 року 7 203,59 грн.

Таким чином, загальний розмір нарахованої заробітної плати за березень червень 2017 року складає 13 993,10 грн. Саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за період з квітня 2017 року по 22 червня 2017 року.

Позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VII.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляду, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 1 921,00 грн.

За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 29 січня 2020 року змінити в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за період з квітня 2017 року по 22 червня 2017 року та суми судового збору стягнутого в дохід держави.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за період з квітня 2017 року по 22 червня 2017 року задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з квітня 2017 року по 22 червня 2017 року в сумі 8 678 (вісім тисяч шістсот сімдесят вісім) гривень 91 копійок без утримання з цієї суми податку та інших обов`язкових платежів.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі.

Рішенням в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за березень 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 921,00 (тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна

О.В. Халаджи