печерський районний суд міста києва
Справа № 161/5327/20-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року Печерський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Департамент соціальної політики Луцької міської ради про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позиція сторін у справі.

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України 15 595, 00 грн майнової шкоди у вигляді недоотриманої суми разової грошової допомоги до 05 травня 2017 року, до 05 травня 2018 року, до 05 травня 2019 року, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач перебуває на пенсійному обліку у третьої особи як учасник бойових дій у Республіці Афганістан і має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 05 травня у розмірі 5-ти мінімальних пенсій за віком. Виплату такої допомоги у 2017, 2018 та 2019 року отримала меншу на загальну суму у розмірі 15 595, 00 грн, які позивач бажає стягнути з Державного бюджету як шкоду завдану правовим актом, визнаним неконституційним у частині.

Позивач обраховує суму, яку просить стягнути, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, станом на 01 січня 2017 року, 01 січня 2018 року та 01 січня 2019 року, встановленого Законами України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII, 07 грудня 2017року № 2246-VIII та від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII. Так, у 2017 році, згідно з наведеним розрахунком, не доплачено 4 435, 00 грн, у 2018 році - 4 970, 00 грн, у 2019 році - 6 190, 00 грн.

Представник відповідача Державної казначейської служби подала до суду відзив, у якому позовні вимоги не визнано, наголошено, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, то відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу та інших актів законодавства не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів.

Процесуальні дії.

17 серпня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2020 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

21 серпня 2020 року ухвалою судді у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та третьої особи.

08 жовтня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив відповідача Державної казначейської служби України.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Фактичні обставини справи.

Позивач перебуває на обліку Департаменту соціальної політики Луцької міської ради як учасник бойових дій, отримуючи разову грошову допомогу до 5 травня, передбачену статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як учаснику бойових дій ОСОБА_1 до 05 травня 2017 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», було виплачено 19 квітня 2017 року у розмірі 1 200, 00 грн.

У 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня позивачеві було проведено 10 квітня 2018 року у розмірі 1 265, 00 грн, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

16 квітня 2019 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2019 року № 237 «Деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», виплату разової грошової допомоги до 5 травня позивачеві проведено у розмірі 1 295, 00 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року у справі № 1-247/2018 (3393/18) за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до положення ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини другої ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частини першої ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

За частиною другою ст. 176 цього ж Кодексу юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Відтак держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна.

За змістом ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Позивач вимог до держави Україна не заявляла.

Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підстав доказів, поданих учасниками справи.

Позивач звернулася з позовом до Державної казначейської служби України, яка є самостійною юридичною особою та не відповідає за зобов`язаннями держави. Про порушення своїх прав чи законних інтересів саме Державною казначейською службою України позивач не вказує.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Таким чином, казначейство виступає відповідачем у справах, пов`язаних з виплатою з державного бюджету певних коштів як особа, на яку законодавством покладено відповідальність за виконання державою відповідних бюджетних зобов`язань, а не як особа, відповідальна від імені держави за неправомірні дії.

Таким чином суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Судові витрати, за частиною сьомою статті 141 ЦПК України, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст. ст. 3, 8, 21, 55, 117, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 1-16, 22 Цивільного кодексу України,

ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Департамент соціальної політики Луцької міської ради про стягнення грошових коштів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова