Провадження № 22-ц/812/1715/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Миколаїв

справа № 489/2675/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку у письмовому провадженні без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 7 вересня 2020 року суддею Коваленком І.В., в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено того ж дня),

У С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 4 січня 2012 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписала анкету-заяву (б/н) та одержала кредитну картку «Універсальна», за якою з цього часу отримувала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, підтвердивши своїм підписом, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на сайті банку, складає договір про надання банківських послуг (далі - Договір).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 31 березня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 402479,84 грн., з яких 3 999,91 грн. заборгованість за тілом кредиту, 393 832,66 грн. заборгованості за процентами, 4 647,27 грн. пені. Посилаючись на право банку на свій розсуд визначати розмір вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 137 325,10 грн., в тому числі 3 999,91 грн. за кредитом (тіло) та 133 325,19 грн. заборгованості за процентами за період з 4 січня 2012 року по 31 жовтня 2018 року.

Відповідачка ОСОБА_1 участі у судових засіданнях не приймала, своєї позиції щодо вимог банку не висловила.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2020 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 3999,91 грн. заборгованості за тілом кредиту. В решті позовних вимог банку відмовлено.

В апеляційній скарзі представник КБ «ПриватБанк» просив скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог (стягненні процентів) та ухвалити в цій частині нове рішення. Апелянт посилався на те, що ОСОБА_1 власноручно підписалась в заяві про ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови) та Тарифами банку, активно користувалась кредитними коштами, частково погашала кредит, що свідчить про прийняття нею всіх умов кредитування за публічним договором. Крім того, суд помилково посилався на правовий висновок Верховного Суду у справі № 342/180/17, оскільки жодних заперечень від ОСОБА_1 щодо узгодженості умов договору до суду не надходило. Суд не застосував інші правові висновки Верховного Суду у справах з аналогічними обставинами (постанова від 29 липня 202 року у справі №753/10779/16ц, постанова від 18 грудня 2019 року у справі №205/2825/18 та інш.). Суд також в порушення вимог статі 1048 ЦК самостійно не перерахував проценти на рівні облікової ставки НБУ.

Правом відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалась.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив з того, що банк не довів факт узгодження з позичальницею усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів. При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов не містить таких умов, а наданий суду цей відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами з дотриманням письмової форми угоди. За цих обставин поверненню підлягають тільки отримані відповідачкою кредитні кошти, розмір яких за виписками з особового рахунку відповідача складає 3999,91 грн.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, обґрунтовуючи свою позицію за даним спором, суд першої інстанції послався на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Але за обставинами спору, який розглядав Верховний Суд, при відсутності письмових доказів ознайомлення позичальника з Тарифами банку та Умовами, останній заперечував, що саме такі умови були узгоджені сторонами при укладенні договору. На відсутності, насамперед, таких доказів і ґрунтувалась позиція Верховного Суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами.

Проте з матеріалів даної справи вбачається, що ОСОБА_1 своєчасно отримала як копію позовної заяви банку, в якій викладені всі позовні вимоги, так і копії доданих позивачем матеріалів, в тому числі витяги з Умов та Тарифи банку (а.с.63), а також повідомлення про розгляд справи судом (а.с.69). Правом відповіді на позовну заяву відповідачка не скористалась.

Будь-яких заперечень щодо узгодження з нею умов кредитування (ціни договору), а також заперечень щодо стягнення з нею заборгованості за процентами, відповідачка ОСОБА_1 не заявляла.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав достатніх правових підстав вважати, що ціну договору (сплату процентів за користування кредитними коштами) сторони не узгоджували.

Крім того, ОСОБА_1 активно користувалась кредитними коштами, частково сплачувала заборгованість, що також свідчить про прийняття нею умов кредитування, запропонованих банком.

Отже, посилання апелянта на наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 процентів, передбачених узгодженими умовами кредитування, не є безпідставним.

При вирішенні питання щодо стягнення з відповідачки заборгованості за процентами, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 526, частин 1 статті 530 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами статті 1048 ЦК (параграф 1 цієї глави) розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що 4 січня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (діл - Заява, а.с. 18).

В Заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з пам`яткою клієнта, Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами, а також Тарифами, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Діючі на той час умови кредитування (картка «Універсальна,55 днів пільгового періоду») передбачали базову проценту ставку за таким типом кредитування -2,5 % на місяць (а.с.19).

Проценти нараховувались ОСОБА_1 за використання кредитного ліміту до вересня 2014 року за ставкою 2,5 % на місяць, до 31 березня 2015 року -2,7 % на місяць, з 1 квітня 2015 року - 3,5 % на місяць.

Кредитний ліміт з 2012 року змінювався та з січня 2013 року складав 4000 грн.(а.с.16).

Строк дії останньої кредитної картки - серпень 2017 року (а.с.17).

З витягу з особового рахунку відповідача вбачається, що востаннє кредитні кошти ОСОБА_1 використовувала у червні 2014 року (а.с.13 зворот).

Останнє погашення заборгованості відповідачка здійснила у квітні 2017 року (а.с.9) .

За первинним розрахунком банку заборгованість за процентами почала накопичуватись з квітня 2014 року (а.с.8) та станом на 31 березня 2020 року нарахована у розмірі 393 832 грн. (а.с.10).

Проте такий розрахунок проведено з порушенням положень Умов, а саме проценти нараховувались не на витрачені кредитні кошти станом на час нарахування процентів, а на всю попередню заборгованість, в тому числі зі сплати процентів, пені, штрафів за весь попередній період. Отже, нараховані у такий спосіб проценти за користуванням кредиту включають і штрафні санкції за порушення кредитних зобов`язань.

Крім того, такий розмір заборгованості за процентами банк розрахував з застосуванням коефіцієнту «2», що також не передбачено Умовами, які діяли на час укладення договору.

Не може вважатись обгрнутованим і нарахування процентів ОСОБА_1 станом на 31 березня 2020 року.

Так, згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором строк повернення кредиту в повному обсязі пов`язаний зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Виходячи з такого тлумачення та застосування норм, умови кредитування, в тому числі і умови щодо розміру та порядки сплати процентів, діють у межах дії картки.

Отже, банк має право на отримання процентів за користування ОСОБА_1 кредитними коштами за період до 31 серпня 2017 року.

Нараховані за умовами кредитування проценти за цей період складають 4630,32 грн. (а.с.94-97).

Отже, апеляційний суд, враховуючи вищевикладене, дійшов висновку, що ОСОБА_1 , поряд із заборгованістю за тілом кредиту в розмірі 3 999,91 грн., має невиконані зобов`язання станом на 31 березня 2020 року щодо сплати 4630,32 грн. процентів, які підлягають стягненню з боржниці відповідно до статей 1048,1054 ЦК.

Загальний борг відповідача складає 8630,23 грн. грн.

Оскільки суд першої інстанції, не врахувавши всі встановлені обставини, дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами, судове рішення підлягає зміні.

Згідно зі статтею 141 ЦПК підлягає перерозподілу і судовий збір, який підлягає відшкодуванню банку пропорційно задоволеним вимогам. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позовної заяви складає 2102 грн., при подачі апеляційної скарги -3153 грн.

Керуючись статями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2020 року змінити, збільшивши стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з 3 999,91 грн. до 8630,23 грн. та судових витрат з 61,16 грн. до 132 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 109,5 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В. Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 15 жовтня 2020 року