ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 521/1457/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2351/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,яка є правонаступником ОСОБА_2 ,

відповідач- ОСОБА_3 ,

представники відповідача- ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16 липня 2015 року, постановлене під головуванням судді Мазун І.А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та заперечень на позов

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_3 про усунення її від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадщину.

Позов обґрунтовано тим, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 в 2002 році, він проживав з нею однією сім`єю до її смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 02 червня 2014 року

Зазначав, що до спадкового майна входить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_5 заповіла дочці ОСОБА_3 , проте рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 16 грудня 2013 року заповіт визнано недійсним. Тому позивач вважав спадкоємцями першої черги за законом дітей померлої - дочку ОСОБА_3 та сина ОСОБА_6 .

Позивач вказував, що має право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, оскільки останні роки життя ОСОБА_5 тяжко хворіла та він був єдиний, хто турбувався за її здоров`я.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не приймала ніякої участі по догляду хворої матері, яка була у безпорадному стані, ОСОБА_2 просив:

-усунути ОСОБА_3 від права на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_7 , до якого входить квартира АДРЕСА_2 ;

-визнати за ним, спадкоємцем четвертої черги за законом, право на спадкування зазначеного майна, як спадкоємця першої черги (т.1а.с.2-3,130-137).

У письмових запереченнях ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала за їх безпідставністю, посилаючись на те, що тривалий час потерпає від шахрайських дій позивача, який намагається, шляхом звернення до судових органів, заволодіти її майном. Зокрема, відповідачка зазначила, що її мати та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі з травня 2002 року до жовтня 2002 року, що рішеннями апеляційного суду Одеської області:

-від 21 серпня 2013 року скасовано рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 23 жовтня 2007 року та задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, укладеного 13 грудня 2003 року між сторонами, та повернуто ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ;

-від 17 грудня 2013 року скасовано рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 липня 2013 року та у позові ОСОБА_2 до неї про вселення в наведену вище квартиру та не перешкоджання в користуванні нею відмовлено (т.1а.с.21-25).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 липня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині усунення її від права на спадкування залишено без розгляду на підставі п.5ч.1ст.207 ЦПК України (т.1а.с.162).

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , спадкоємцем четвертої черги за законом, право на спадкування майна після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємця першої черги.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 30 січня 2018 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 липня 2015 року (т.2 а.с.214-215).

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, відзив позивача на скаргу та рух справи в апеляційному суді

Представник відповідачки ОСОБА_4 , зокрема, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про встановлення факту піклування ОСОБА_2 над ОСОБА_7 та надання їй моральної та матеріальної підтримки, який є припущенням та не підтверджений жодним доказом у справі; судом не враховано, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 існували договірні відносини, тому він не має права на спадщину. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, апелянт просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у позові ОСОБА_2 (т.2 а.с.223-230).

Відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу мотивований тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про встановлення факту піклування ОСОБА_2 відносно ОСОБА_7 та надання їй моральної і матеріальної підтримки.(т. 2 а.с.247-248).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2018 року відкрито апеляційне провадження (т.2а.с.239).

В подальшому, у зв`язку з ліквідацією апеляційного суду Одеської області, ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 січня 2019 року справа прийнята суддею Колесніковим Г.Я. до свого провадження (т.3а.с.31-32).

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції стало відомо, що ОСОБА_2 помер.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 червня 2019 року витребувано з Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області інформацію щодо смерті ОСОБА_2 та встановлено, що згідно актового запису про смерть № 12976 від 14 грудня 2018 року позивач помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3 а.с.50-51,53).

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Пашичевої Г.Г. інформація щодо відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_2 відсутня (т.3а.с.77).

ОСОБА_3 звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про залучення до участі у справі правонаступника померлого ОСОБА_2 - його онуку ОСОБА_1 , оскільки позивач не був одружений, а його дочка ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.3 а.с.55-62).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі, як правонаступника позивача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3 а.с.81-82).

В судовому засіданні, призначеному на 18 лютого 2020 року, позивач ОСОБА_2 позов не визнала та просила відкласти розгляд справи на іншу дату для отримання професійної правничої допомоги (т.3а.с.99-100).

Протокольною ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року розгляд справи призначено на 14 квітня 2020 року (т.3а.с.100).

Учасники судового процесу про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином та бажанням особисто приймати участь у її розгляді не подали, що відповідно до правил ч.2ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність (т.3а.с.101). Крім того, до уваги взято і те, що справа знаходиться в провадженні апеляційного суду з 05 березня 2018 року.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частина 1ст.1258 ЦК України передбачає, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

З врахуванням того, що на момент смерті ОСОБА_7 ,1936 року народження, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_6 мали право на спадкування у першу чергу.

Незважаючи на те, ОСОБА_2 у позові зазначив про наявність у ОСОБА_7 двох дітей, які є спадкоємцями першої черги, суд першої інстанції прийняв рішення про права, свободи, інтереси ОСОБА_6 , який не був залучений до участі у справі.

Відповідно до ч.2ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 разом зі спадкоємцем першої черги ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку, що протягом тривалого часу позивач опікувався ОСОБА_7 , яка була інвалідом першої групи по зору та потребувала супроводу ОСОБА_2 . Крім того, суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи є відповідні медичні довідки, розписки та квитанції, що підтверджують факт піклування позивача за ОСОБА_7 , яка хворіла та знаходилась у безпорадному стані, позивач займався лікуванням дружини, матеріально забезпечував її та надавав іншу допомогу матеріального характеру. Суд також керувався ч.3ст.61 ЦПК України 2004 року та виходив з того, що рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 02 червня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 більше п`яти років.

Відповідно до ст.57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частинами 1-3 ст.10 ЦПК України 2004 року передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку:

1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами);

2) матеріальне забезпечення спадкодавця;

3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізований вираз - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири;

4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3;

5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Таким чином, для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Апеляційний суд вважає, що позивачем чотири з зазначених вище п`яти обставин не доведено, що що суд першої інстанції обґрунтував свій висновок про задоволення позову не на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказах, а на припущеннях, що є недопустимим.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 25 травня 1993 року належала квартиру АДРЕСА_2 (т.2а.с.231).

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 25 травня 2002 року, який розірвано рішенням Іллічівського районного суду м.Одеси від 20 жовтня 2002 року, після чого 15 червня 2006 року в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 203 та сторонами отримано свідоцтво про розірвання шлюбу (т.1а.с.39-40).

13 грудня 2003 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 уклали договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (т.1а.с.79).

16 червня 2006 року ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори, в якому заповідала все своє майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 (т.1 а.с.43).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2006 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання задоволено, розірвано вищевказаний договір довічного утримання та визнано за ОСОБА_7 право власності на вказану квартиру (т.1 а.с.42).

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 05 вересня 2007 року заочне рішення за заявою ОСОБА_2 скасовано та, в подальшому, рішенням того ж суду від 23 жовтня 2007 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції від 23 жовтня 2007 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_7 .

Розірвано договір довічного утримання, укладений 13 грудня 2003 року між ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В., повернуто ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.26-29).

Цим рішенням суду встановлено, що ОСОБА_9 в період з 13 грудня 2003 року по 20 вересня 2006 року неналежним чином виконував умови договору довічного утримання, укладеним між ним та ОСОБА_7 13 грудня 2003 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2014 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні заяви про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року за нововиявленими обставинами (т.1а.с.36).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 16 грудня 2013 року, яке є чинним, визнано заповіт ОСОБА_7 від 16 червня 2006 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори недійсним в частині охоплення права заповідача на квартиру АДРЕСА_2 і у зв`язку з цим, розпорядження цією квартирою (т.1а.с.93).

Вказане рішення мотивовано тим, що на момент складання заповіту 16 червня 2006 року договір довічного утримання від 13 грудня 2003 року був чинним, а тому ОСОБА_7 не була власником спірної квартири, оскільки на той час її власником був ОСОБА_9 .

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 02 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 вересня 2014 року, встановлено факт того, що ОСОБА_2 проживав однією сім`єю з ОСОБА_7 більше п`яти років за адресою АДРЕСА_3 .

Рішення суду мотивовано тим, що факт проживання однією сім`єю підтверджується реєстрацією ОСОБА_2 в цій квартирі, копією довіреності на ім`я позивача від 04 червня 2012 року на представництво інтересів ОСОБА_7 , дорученням від 27 травня 2002 року на розпорядження всім її майном. Крім того, суд в якості доказу послався на договір довічного утримання від 13 грудня 2003 року та пояснення ОСОБА_10 , у якому вона вказувала, що знаходиться на лікуванні та отримує моральну та матеріальну допомогу від чоловіка ОСОБА_2 (т.1 а.с.15, 150).

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 24 липня 2014 року вищевказане рішення від 02 червня 2014 року роз`яснено та встановлено факт того, що ОСОБА_2 проживав однією сім`єю з ОСОБА_7 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, більше п`яти років за адресою: АДРЕСА_3 (т.1а.с.101).

Надаючи оцінку вказаним судовим рішенням від 02 червня 2014 року та від 24 липня 2014 року, як таким, що підтверджують доводи позивача про обґрунтованість його вимоги у справі за позовом про зміну черговості одержання права на спадкування, суд першої інстанції суд у даній справі помилково та безпідставно зробив висновок, що зазначеними рішеннями встановлено факт того, що ОСОБА_2 піклувався про ОСОБА_7 та надавав їй матеріальну та моральну підтримку, коли вона знаходилась на лікуванні.

Разом з тим, вказаний факт в цих судових рішеннях не був встановлений, а тому суд у даній справі допустив припущення в оцінці обставин справи.

Такі висновки суду не підтверджуються матеріалами справи, що буде доведено нижче. При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що:

-у цих судових рішеннях відсутній висновок суду про те, в який саме період ОСОБА_2 проживав однією сім`єю з ОСОБА_7 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а тому сам по собі встановлений рішенням суду від 02 червня 2014 року факт їх проживання більше п`яти років, ще не свідчить про те, що ОСОБА_2 проживав з ОСОБА_7 до її смерті, в тому числі з огляду на те, похованням останньої займався не позивач, а відповідачка (т.2а.с.101-103);

-договір довічного утримання від 13 грудня 2003 року розірвано рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року, яке є чинним, та ухваленим до прийняття судом рішення від 02 червня 2014 року;

-пояснення ОСОБА_7 , в якому вона вказувала, що знаходиться на лікуванні та отримує моральну та матеріальну допомогу від чоловіка ОСОБА_2 складені в липні та серпні 2006 року (т.1а.с.9,10) та не є належними доказами, що підтверджують доводи ОСОБА_2 на підтвердження його позовної вимоги у даній справі.

Так, до позовної заяви ОСОБА_2 , в якості доказів, додав копії документів, квитанцій, розписок тощо, які стосуються періоду 2006-2009 р.р., та не містять інформацію щодо предмета доказування у даній справі (т.1а.с.6-10,12-14).

Таким чином, судом першої інстанції не була дана належна оцінка тому, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження:

1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання ОСОБА_7 нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами);

2) матеріального забезпечення спадкодавця;

3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізований вираз - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири;

4) тривалого часу здійснення дій, визначених у пунктах 1-3.

В справі відсутня будь-яка медична документація, яка б підтверджувала, що останні 5 років перед смертю ОСОБА_7 тяжко хворіла та проходила лікування, а також докази, що позивач у вказаний період купував для неї ліки та медичні препарати.

Сам по собі факт проживання та реєстрації позивача в спірній квартирі, наявності у справі довідки Одеського УПП УТОС від 13 грудня 2007 року про те, що ОСОБА_7 була інвалідом першої групи по зору та довідки Українського товариства сліпих від 22 вересня 2014 року про те, що ОСОБА_7 перебувала на обліку в УТОС з 11 грудня 2007 року та потребувала супроводу ОСОБА_2 , ще не свідчить, що останній надавав їй матеріальну і моральну допомогу та здійснював відповідний супровід ОСОБА_7 .

Таким чином, позивачем не надано належних доказів на підтвердження тих обставин, що він протягом тривалого часу матеріально забезпечував та надавав іншу допомогу ОСОБА_7 , особі похилого віку, інваліду першої групи.

Посилаючись на факт видачі 04 червня 2012 року ОСОБА_7 ОСОБА_2 довіреності на представництво її інтересів в судових та правоохоронних органах, як доказ для задоволення позову, суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність в зазначений період в судах та правоохоронних органах будь-яких спорів або справ, що стосувались інтересів ОСОБА_7 , а також на наявність у справі нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_7 , яка 15 серпня 2012 року уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси без будь-яких обмежень в усіх державних, громадських, господарських та інших органах, підприємствах, установах і організаціях (т.1а.с.44,89).

Апеляційний суд вважає, що уповноваження ОСОБА_7 відповідачку представляти її інтереси через короткий проміжок часу після видачі довіреності позивачу, за два місяці до своєї смерті, свідчить про зворотне, а саме: про те, що позивач сімейні обов`язки по відношенню до ОСОБА_7 не виконував.

Наведені вище докази беззаперечно свідчать про порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а тому заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадщину за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 липня 2015 року скасувати.

Відмовити в позові ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадщину.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді :