ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7913/20 Справа № 213/4516/19 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 213/4516/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2020 року, яке постановлено суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Центрально - Міський відділ державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав у власність у регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області об`єкт соціальної сфери «Дитячий комбінат №181» /будівля дитячого комбінату літ.А-2/, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2003 року він продав ОСОБА_3 7/10 часток вищезазначеного об`єкту. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2004 року, ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 7/100 частин будівлі «А-2» комплексу. Таким чином, позивачам належить 3/10 частки комплексу об`єкту соціальної сфери «Дитячий комбінат № 181». Відповідачу належить 7/10 частки зазначеного комплексу. Під час внесення належних позивачам на праві власності часток у нерухомому майні до статутного фонду створеного ними товариства з обмеженою відповідальністю їм стало відомо, що постановою державного виконавця Центрально-Міського ВДВС, серія АЕ 920491 від 04.10.2010 року, накладено арешт на зазначений комплекс у порядку виконання судового рішення стосовно відповідача.

Таким чином, арешт накладено і на частки позивачів, які не є боржниками у виконавчому провадженні.

За повідомленням ДВС від 16.09.2019 року, зняти арешт на належне позивачам майно неможливо за відсутністю підстав для зняття арешту, передбачених ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі наведеного вище позивачі просили суд зняти арешт, накладений постановою № АЕ 920491 від 04.10.2010 року про арешт майна боржника та оголошення його відчуження з 3/10 часток нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2020 року в задоовленні позовувідмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що їм на праві приватної власності належить 3/10 частки комплексу об`єкту соціальної сфери «Дитячий комбінат № 181», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено належними та допустимими доказами, тому накладення арешту на належні їм частки порушують їх права.

Позивачі зауважують, що визначення розмірів належних їх часток у праві спільної власності не є предметом спору та не є істотною обставиною для вирішення спору по суті. При цьому зауважують, що постанова державного виконавця про накладення арешту на майно, яке належить відповідачу, не містить інформації щодо розміру частки у спільному нерухомому майні.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 10 квітня 2003 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та позивачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Коротковою С.В., зареєстровано в реєстрі за №1115, та відповідно до якого ОСОБА_2 придбав у власність об`єкт соціальної сфери «Дитячий комбінат №181» (будівля дитячого комбінату літ. А-2), що знаходиться на балансі ВАТ «Інгулецький ГЗК», загальною площею 1931,9 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовані споруди: сарай (літ.Б), сарай (літ.В), прибиральня(літ.Г), замощення (літ.І), огорожа з воротами (№1-5), земельна ділянка під забудовами 1367 кв.м. (а.с.8-10, 32-34).

На підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Коротковою С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1728, позивач ОСОБА_2 продав відповідачу ОСОБА_3 7/10 часток вищезазначеного об`єкту соціальної сфери «Дитячий комбінат №181», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазазначеним договором відчужується 7/10 часток будівлі А-2, площею 1363,1 кв.м., цегляний сарай «В», вбиральня «Г», 7/10 часток огорожі 1, ворота 3, 7/10 часток замощення І (а.с.12, 37).

27 червня 2003 року між відповідачем ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_2 укладено договір конкретного користування до договору купівлі-продажу приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І. та зареєстровано в реєстрі за № 8961, відповідно до якого сторони встановили порядок конкретного користування належними кожному з них частками нерухомого майна об`єкта соціальної сфери «Дитячий комбінат №181» (а.с.35).

Право приватної спільної сумісної власності на спірний комплекс 02 липня 2003 року зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_2 на 3/10 частки спірного майна, за ОСОБА_3 на 7/10 часток (а.с.14, 40).

На підставі договору купівлі-продажу частини комплексу від 13 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А., зареєстрованого в реєстрі за № 3353, ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 7/100 части будівлі «А-2» спірного комплексу, загальною площею 126,4 кв.м. (а.с.13, 38). 01 грудня 2004 року право спільної часткової власності на 7/100 частки спірного комплексу зареєстровано за ОСОБА_1 в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» (а.с.15, 41).

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що на підставі Постанови державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького МУЮ серії АЕ 920491 від 04.10.2010 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладено арешт на майно ОСОБА_4 . Зокрема містяться відомості про об`єкт обтяження: 1) інше, доля АДРЕСА_2 реєстраційний номер обтяження: 10320251; 2) об`єкт обтяження: нежиле приміщення, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 10320325 (а.с.16-19, 42-45).

Листом Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 16.09.2019 року ОСОБА_1 запропоновано звернутися в суд для вирішення питання про зняття арешту з належного йому майна (а.с. 20, 46).

Звертаючись до суду з даним позовом позивачі посилались на те, що арешт на частину нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , накладено і на частки позивачів, які не є боржниками у виконавчому провадженні. За повідомленням ДВС від 16.09.2019 року позивачам повідомлено, що зняти арешт на належне позивачам майно неможливо за відсутністю підстав для зняття арешту, передбачених ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами по праві не доведено, на яке саме майно накладено арешт, що позбавляє суд можливості переконатися, що постановою державного виконавця накладено арешт на весь спірний комплекс, у тому числі на належні позивачам частки.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Зідно частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із статтею 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії.

Згідно із статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частини третя та четверта статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження», в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статтей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії.

Відповідно до положень статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачі звертаючись до суду із зазначеним позовом, обґрунтували свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує їх права, як власників, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності майном, на яке накладено арешт і таке право позивачів ніким не оспорюється, колегія суддів приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звільнення майна з під арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, тому в задоволенні позовних вимог позивачів в даному випадку слід відмовити саме з цих підстав.

Враховуючи обґрунтування заявлених позовних вимог, суд не вправі зняти арешт керуючись лише ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки з підстав, з якими позивачі звернувся до суду з даним позовом, може звертатися особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивачів доводи апеляційної скарги про те, що їм на праві приватної власності належить 3/10 частки комплексу об`єкту соціальної сфери «Дитячий комбінат № 181», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено належними та допустимими доказами, тому накладення арешту на належні їм частки порушують їх права, оскільки право власності позивачів на 3/10 частки комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ніким не оспорюється, тому питання щодо звільнення належного позивачам майна з під арешту повинно розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в порядку ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги позивачів про те, що визначення розмірів належних їм часток у праві спільної власності не є предметом спору та не є істотною обставиною для вирішення спору по суті та про те, що постанова державного виконавця про накладення арешту на майно, яке належить відповідачу, не містить інформації щодо розміру частки у спільному нерухомому майні, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки в даному випадку позивачами обрано невірний спосіб захисту порушеного права, який в даному випадку регулюється розділомVII ЦПК України.

Таким чином, у зв`язку з тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, колегія суддів вважає що у задоволенні позову слід відмовити з підстав того, що позивачі не можуть пред`являти позов про зняття арешту з належного їм майна, оскільки таке право позивачів ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, при цьому законом, в даному випадку, визначений інший порядок вирішення такого питання.

Вказаний висновок колегії суддів узгоджується з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 544/394/18.

Приймаючи до уваги викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог із викладенням їх в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2020 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зняття арешту з нерухомого майна, виклавши їх в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: