головуючий у суді І інстанції Панченко О.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Писаної Т.О.,

Суддів Приходька К.П., Журби С.О.

за участі секретаря судового засідання Шебуєва Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року представник позивача ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 45 126,95 грн та моральну шкоду 200 000 грн, а також судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 000 грн.

В обґрунтування вимог зазначено, що вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року відповідача визнано винним за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права керуванням транспортним засобом.

Зазначеним вироком, що набрав чинності, встановлено, що 27 липня 2017 року відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Героїв Оборони в м. Києві, допустив порушення п.п. 2.3. (б), 10.1, 10.4 ПДР України та допустив зіткнення з мотоциклом «Сузукі», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_3 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Таким чином, на думку сторони позивача, протиправними діями відповідача, які полягали у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, ОСОБА_3 була заподіяна майнова та моральна шкода.

Позивач уважав, що моральна шкода, яка була йому заподіяна діями відповідача, полягає у фізичному болі та стражданнях, які він зазнав у зв`язку із численними тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, незворотною втратою пальців ніг, тривалим та болісним лікуванням, тривалою та стійкою втратою працездатності, об`єктивною неможливістю повного видужання та відновлення стану здоров`я і усталеного способу життя, яке було в нього до даної події, у душевних стражданнях та оцінив шкоду у розмірі 200 000 гривень.

Обґрунтовуючи наявність підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди у сумі 45 126,95 грн позивач посилався на калькуляцію послуг, надану ТОВ «Медичний центр «Добробут - поліклініка» станом на 19 липня 2019 року, згідно якої ОСОБА_3 необхідно пройти курс лікування з усунення больових моментів та виконати операції з видалення частини фаланги на загальну вартість 42 260 грн без урахування вартості виробу.

Зазначав, що ним вже понесено матеріальну шкоду, яка була нанесена протиправними діями відповідача, та яка полягає у витратах на лікування, у розмірі 2 866,95 грн.

На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 70 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення розміру стягнення моральної шкоди з 70 000 грн на 8 000 грн.

Скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скаржник зазначає про визнання ОСОБА_5 обставин його вини, і що внаслідок ДТП ОСОБА_3 було спричинено моральну шкоду та розуміє необхідність їх відшкодування, однак уважає, що розмір шкоди, виходячи із ступеню тяжкості тілесних ушкоджень позивача, матеріального стану відповідача та засад розумності та справедливості, має бути меншим, ніж визначено судом першої інстанції.

Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_5 є пенсіонером та щомісячно отримує пенсію у розмірі 5 272,28 грн, що підтверджується довідкою про доходи.

Зауважує, що відповідачем було відшкодовано ОСОБА_3 22 000 грн, які мають бути враховані в якості відшкодування моральної шкоди, оскільки самим позивачем не було понесено жодних витрат на лікування.

Уважає, що справедливою сумою моральної шкоди буде 30 000 грн, з яких, на думку сторони відповідача, ОСОБА_5 вже було виплачено 22 000 грн, отже виплаті підлягає 8 000 грн, які відповідач зобов`язується сплатити у найкоротший термін позивачеві.

09 вересня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У мотивування відзиву зазначає, що в результаті вчинення ОСОБА_5 злочину протягом тривалого часу суттєво та незворотньо змінився усталений спосіб життя позивача та його родини, які по теперішній час мають докладати суттєвих зусиль для відновлення свого звичного рівня життя. У зв`язку із зазначеним уважає, що 8 000 грн, які просить стягнути на користь позивача ОСОБА_5 у рахунок відшкодування моральної шкоди, є недостатнім відшкодуванням.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, просили оскаржуване рішення змінити в частині визначення розміру стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок моральної шкоди з 70 000 грн на 8 000 грн.

Представник позивача Тюменцева Т.Ю. проти апеляційної скарги заперечувала, просила у її задоволенні відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року оскаржується в апеляційному порядку лише в частині стягнення моральної шкоди, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди частково, суд першої інстанції, враховуючи обставини, при яких позивачу була завдана шкода, глибину, тяжкість його моральних страждань, зміну звичайного способу життя, втратою пальців ніг, оскільки після ДТП позивач позбавлений можливості активного способу життя, яке в нього було до даної дорожньо-транспортної пригоди, а також, виходячи з матеріального стану відповідача та засад розумності та справедливості, визначив суму моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, у розмірі 70 000 гривень.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом установлено, що вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортним засобом (а.с. 7-10).

Зазначеним вироком, що набрав чинності встановлено, що ОСОБА_1 27 липня 2017 року, приблизно о 08 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Transporter», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по сухому, чистому, асфальтобетонному дорожньому покриттю проїжджої частини вул. Героїв Оборони, зі сторони вул. Г. Родимцева у напрямку вул. П. Потєхіна у м. Києві, будучи неуважним та неправильно зреагувавши на зміну дорожньої обстановки, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, здійснив поворот ліворуч, виїхавши на смугу зустрічного руху, при цьому не надав дорогу зустрічному транспортному засобу мотоциклу «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла марки «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження.

Згідно висновку експерта №1282/Е від 04 жовтня 2017 року на момент звернення за медичною допомогою мали місце: садна лівого передпліччя; відкрита травма лівої стопи у вигляді перелому та часткової ампутації кісткової тканини дистальної фаланги, перелому проксимальної фаланги 1-го пальця зі зміщенням уламків, перелому та часткової ампутації 2-го пальця лівої стопи, поширеної рани тилу та підошовної поверхні стопи в проекції вказаних пальців, садна лівої стопи.

Вказана відкрита травма лівої стопи за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, як таке, що призвело до стійкої втрати загальної працездатності менш ніж на 1/3, згідно п. п. 2.2.1г, 2.2.3 «Правил».

У зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_3 визнано потерпілим.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина ОСОБА_5 встановлена та в порядку частини шостої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Отже, очевидним є факт, що вчиненим відповідачем кримінальним правопорушенням позивачу завдано моральної шкоди, що не заперечувалось ОСОБА_5 під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За змістом вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою статті 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Виходячи із загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом.

На підставі ч. 1, ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що в результаті вчиненого ОСОБА_5 ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, а саме: садна лівого передпліччя; відкрита травма лівої стопи у вигляді перелому та часткової ампутації кісткової тканини дистальної фаланги, перелому проксимальної фаланги 1-го пальця зі зміщенням уламків, перелому та часткової ампутації 2-го пальця лівої стопи, поширеної рани тилу та підошовної поверхні стопи в проекції вказаних пальців, садна лівої стопи, що за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості, як таке, що призвело до стійкої втрати загальної працездатності менш ніж на 1/3.

При цьому, вина ОСОБА_5 у скоєнні ДТП доведена, на момент скоєння ДТП останній володів транспортним на правовій основі, моральна шкода з боку відповідача позивачу компенсована не була, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

При визначенні моральної шкоди, заподіяної позивачу в результаті ДТП, у розмірі 70 000 грн, суд першої інстанції врахував ступінь і тривалість моральних страждань позивача, втрату пальців ніг, перенесений фізичний біль внаслідок отриманого каліцтва, порушення та відновлення установленого способу життя потерпілого, а також те, що після ДТП позивач позбавлений можливості активного способу життя, яке в нього було до даної дорожньо-транспортної пригоди, оцінив матеріальний стан відповідача, обставини справи та виходив з вимог розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем було відшкодовано ОСОБА_3 22 000 грн, які мають бути враховані в якості відшкодування моральної шкоди, оскільки самим позивачем не було понесено жодних витрат на лікування, не заслуговують на увагу суду та спростовуються матеріалами справи з огляду на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що відповідачем відшкодовано позивачу саме матеріальну шкоду у розмірі 22 000 гривень, що не було спростовано позивачем під час розгляду справи в суді; належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 відшкодовувалася позивачу саме моральна шкода, заподіяна внаслідок ДТП суду не надано.

Аргументи апелянта про неможливість сплатити позивачу 70 000 грн моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, є необґрунтованими, оскільки та обставина, що ОСОБА_5 є пенсіонером за віком та згідно довідки про доходи отримує пенсію у розмірі 5 272,28 грн на місяць не є беззаперечним доказом відсутності фінансової можливості відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_3 , завдану з вини відповідача.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги вже були предметом розгляду місцевим судом, мотивовано ним відхилені та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року в частині відмови у задоволені позову про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 45 126,95 грн не було оскаржено, тому не було предметом апеляційного перегляду.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2020 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба