П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням розмірів її виплати,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням розмірів її виплати. Обґрунтовуючи свій позов вказувала, що з вересня 1983 року по липень 2016 року вона працювала у ДП «Донецька залізниця». Надалі ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця», а потім у АТ «Українська залізниця». ПАТ «Укрзалізниця» з позивачем продовжила трудовий договір. Наказом від 20.07.2016 №1/ос з позивачем було продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 17.07.2017 наказом регіональної філії «Донецька залізниця» №215-ос позивач була звільнена з посади у зв`язку із скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період червень-липень 2016 року та з березня 2017 по 17 липня 2017 у сумі 48 651 грн. 45 коп. Позивач вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законом строки, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, на підставі положень ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

На підставі наведеного позивач просила стягнути з відповідача суму заборгованості із заробітної плати у розмірі 48 651 грн. 45 коп., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні у розмірі 335 320 грн. 72 коп., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 335 339 грн. 52 коп. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 12 547 грн. 15 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року вищезазначений позов задоволений частково, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 29 935,58 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.07.2017 по 20.08.2019 року без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів в розмірі 127 416,32 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4 243,35 грн. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направила апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення суду в частині суми стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів, в іншій частині рішення залишити без змін. Вважає, що періодом нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку є з 18.07.2017 року по 20.08.2019 року, а його загальна сума має складати 335 339,52 грн. Судом не було належним чином взято до уваги розрахунок компенсації витрат частини доходів та не обґрунтовано підстави неприйняття такого розрахунку. Розмір такої компенсації за період з червня 2016 року по липень 2019 року має складати 7 980,37 грн. Окремо апелянт звертає увагу й на хибність розрахунку суду щодо розміру заборгованості із заробітної плати, оскільки сума до виплати за березень 2017 року вже зазначена з врахуванням виплаченого за цей місяць авансу. Таким чином повторне вирахування із такої суми заборгованості виплаченого авансу є невірним, відтак сума боргу має складати 32 721,51 грн. Із зазначених підстав просила рішення суду в частині розміру стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати через порушення термінів виплати змінити, в іншій частині рішення залишити без змін.

Не погодився із вказаним рішенням суду й відповідач, направив апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити у відповідній частині нове судове рішення про відмову в позові. Обґрунтовуючи свою скаргу посилався на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача та не дослідив обставини, які мають значення по справі. Вважає, що позивач порушив вимоги ч. 9 ст. 83 ЦПК України, оскільки не надіслав на адресу відповідача копії письмових доказів, які досліджувалися судом. Також відповідач не погоджується з оцінкою суду його посилань на існування з березня 2017 року форс-мажорних обставин, які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем. Висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2. від 16.01.2018 року вважає належним доказом, що підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні. Окремо зазначав про те, що докази стосовно виплати заробітної плати за спірний період, які надав позивач, не відповідають п.5.27 ДСТУ 4163-2003 та п.4 ст. 95 ЦПК України, бо оформлені невідповідним чином.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступних висновків:

По скарзі АТ «Укрзалізниця».

Свою незгоду з ухваленим по справі рішенням відповідач АТ «Укрзалізниця» обґрунтовував наступним:

1. Позивач порушив ч.9 ст.83 ЦПК України, оскільки не надіслав представлені до суду докази, відтак такі докази не могли братися до уваги.

2. Суд безпідставно не взяв до уваги існування форс-мажорних обставин підтверджених Торгово-промислової палати України.

3. Представлені до суду докази були оформлені неналежним чином.

З наведеною позицією апелянта колегія суддів погодитися не може.

З матеріалів справи вбачається, що докази, відносно яких за твердженнями апелянта були порушені вимоги ч.9 ст.83 ЦПК України, є додатками до позову, були подані до суду разом із копією позивної заяви та були надіслані апелянту безпосередньо судом. Окрім того, положенням ч.9 ст.83 ЦПК України передбачено відсутність обов`язку особи направляти докази іншим учасникам справи у випадку, коли вони є у розпорядженні такого учасника. Усі зазначені докази, про які зазначає відповідач, видані його структурним підрозділом та стосуються нарахуванням останнім заробітної плати позивачу. За таких умов такі докази мають бути в розпорядженні відповідача, що обумовлює відсутність обов`язку їх направлення на його адресу позивачем. Зважаючи на викладене, твердження відповідача про неможливість врахування таких доказів на підставі вищезазначеної норми не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Не можуть бути прийняті колегією суддів і посилання відповідача на належне доведення ним існування форс-мажорних обставин, які унеможливили проведення розрахунку з позивачем. Таку свою позицію відповідач ґрунтував на підставі висновку Торгово-промислової палати України від 06.01.2018 року №126/2/21-10.2. В той же час відповідно до положень ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

В матеріалах справи міститься лист (а.с.94) Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2, згідно якого вищезгаданий висновок цієї ж організації в жодному разі не може вважатися сертифікатом про форс-мажорні обставини в розумінні положень згаданого Закону. Науковий висновок та офіційний сертифікат Торгово-промислової палати України мають різну правову природу на не можуть вважатися взаємозамінними. В першому випадку - це є викладенням наукових умовиводів, які не мають статусу офіційного документу, в другому - передбачене законом офіційне підтвердження існування певного факту. За таких умов суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про неналежність підтвердження посилань відповідача на існування форс-мажорних обставин з огляду на положення ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Критично відноситься колегія суддів і до посилань апелянта на судову практику щодо настання форс-мажорних обставин з приводу АТО. Зазначені правові висновки не можуть бути застосовані в даному випадку, оскільки були ухвалені в справах, обставини яких відрізняються від обставин даної. Зокрема в зазначених справах мова йшла про випадки, коли усі документи з приводу спірних питань залишилися на непідконтрольній території, і доступу до них роботодавець не мав. В даному ж випадку в матеріалах справи містяться докази наявності даних, на підставі яких роботодавець мав можливість виконання своїх зобов`язань перед працівником з приводу виплати заборгованості із заробітної плати.

Окремо звертає увагу колегія суддів на те, що з відкритого державного реєстру юридичних осіб вбачається, що місцезнаходження регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» - структурного підрозділу, в якій працювала позивач, який забезпечував оплату праці та врешті звільнив позивача, є м. Лиман Донецької області, що знаходиться на підконтрольній території України, а реєстрація такого відокремленого підрозділу за зазначеною адресою була здійснена ще до періоду, який є предметом розгляду в даній справі. За таких умов доводи відповідача на відсутність його вини у невиплаті позивачу заробітної плати, не можуть бути прийняті судом.

Не погоджується колегія суддів апеляційного суду і з позицією вказаного апелянта щодо неналежного оформлення доказів у справі. Зокрема апелянт стверджує, що належними доказами з приводу нарахування заробітної плати можуть бути лише довідки бухгалтерії, розрахункові листи чи платіжні відомостей. Представлені ж позивачем докази не відповідають вимогам ДСТУ 4163/2003, відтак не можуть бути враховані при вирішенні справи.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У відповідності до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження своїх посилань позивачем були надано ряд письмових доказів з приводу нарахування та виплати їй заробітної плати, які були наявні в її розпорядженні. З іншої сторони відповідач мав можливість спростувати такі посилання, надавши до суду контрдокази з приводу розміру заробітної плати позивача, її виплати, тощо, однак не здійснив цього, обмежившись лише критикою позиції позивача. При цьому відомості щодо заробітної плати особи можуть бути встановлені як з внутрішніх документів роботодавця, який має вести відповідний облік з цього приводу, так і незалежних сторонніх джерел. В той же час відповідачем таких документів представлено не було, як і не було порушене перед судом питання про витребування таких доказів за умови їх відсутності у відповідача. За таких умов позиція апелянта щодо неможливості прийняття доказів позивача без належного їх спростування за допомогою інших засобів доказування не може бути прийнята судом.

Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Погоджуючись із висновками суду про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні а також компенсації втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати, позивач не погодилася з визначеним судом розміром таких стягнень, оскільки за її твердженнями при проведенні обрахунку судом було допущено ряд помилок та неточностей. Колегія суддів апеляційного суду частково погоджується із такою позицією апелянта.

Щодо заборгованості з заробітної плати:

При визначені розміру такої заборгованості суд першої інстанції в цілому вірно визначив її розмір з врахуванням розміру такої заробітної плати та фактичного здійснення виплат за спірні періоди. В той же час при визначенні заборгованості за березень 2017 року суд виходив з того, що відповідно до наявного у справі розрахунку (а.с. 44) розмір такої заборгованості складає 3098,85 грн. Оскільки позивачу фактично було виплачено аванс за вказаний місяць, із зазначеного розміру заборгованості має бути вирахувана сума такої фактичної виплати у розмірі 2785,93 грн. В той же час суд першої інстанції не звернув увагу на те, що сума заборгованості у 3098,85 грн. була визначена вже з врахуванням виплаченого авансу. Таким чином повторне вирахування суми авансу із розміру заборгованості за березень 2017 року є безпідставним. Зважаючи на наведене, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем із заробітної плати має становити 32 721,51 грн. За таких умов апеляційна скарга в цій частині є обґрунтованою.

Щодо компенсації втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати:

Погоджується колегія суддів і з позицією апелянта стосовно невідповідності визначеної судом першої інстанції суми компенсації позивачу втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати.

У відповідності до положень ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума такої компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого доходу на індекс інфляції в період невиплати доходу.

Визнаючи розмір такої компенсації у 4243,35 грн., суд першої інстанції належним чином не обґрунтував такий встановлений ним розмір компенсації, оскільки оскаржуване рішення не містить ні відповідного розрахунку суду з цього приводу, ні посилань на розрахунок, який міститься в матеріалах справи. Апелянтом до апеляційної скарги було представлено розрахунок розміру зазначеної компенсації, який міститься на а.с.225-226. Колегію суддів ретельним чином було перевірено такий розрахунок, за результатом чого вона прийшла до висновку про його обґрунтованість та відповідність як вимогам чинного закону, так і обставинам справи. З представленого розрахунку вбачається, що розмір такої компенсації відповідно до заборгованості по заробітній платі та заявленого в позові періоду її нарахування складає 7 980,37 грн., з чим в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Щодо визначення загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні:

В своїх позивних вимогах, як і в апеляційній скарзі, позивач просив суд стягнути такий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.07.2017 року по 20.08.2019 року, що складає 512 робочих днів. З таким періодом нарахування погодився і суд за результатами розгляду справи. За таких умов період здійснення нарахування не оскаржується. В той же час при визначенні розміру середньоденної заробітної плати позивача суд першої інстанції здійснював розрахунки, виходячи з розміру заробітку позивача за травень - червень 2017 року. Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із такою позицією суду першої інстанції.

Порядок обрахунку середньої заробітної плати врегульований постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, якою керувався і суд першої інстанції при вирішенні справи. В той же час суд не звернув уваги на те, що наказом відповідача від 16.03.2017 року №58-ДН на виробничому підрозділі, де працював позивач, з 20.03.2017 року було встановлено простій для всіх працівників. За таких умов обчислення середньої заробітної плати має здійснюватися не на підставі порядку, встановленого абзацом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995 року, а на підставі положень абзацу 4 зазначеного пункту. Зокрема вказаною нормою встановлено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців перед звільненням працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За таких умов, оскільки позивач фактично не працював протягом травня-червня 2017 року, розрахунок середньої заробітної плати має проводитись виходячи із заробітної плати позивача за березень-квітень 2017 року.

Відповідно до абзацу 6 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995 року час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Зважаючи на наведену норму, враховуючи встановлення з 20.03.2017 року простою, середній заробіток в даному випадку має розраховуватися виходячи з 12 робочих днів, які позивач фактично пропрацювала в березні 2017 року, та розміру заробітку, який їй був нарахований за ці 12 робочих днів.

У відповідності до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995 року при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

З розрахунку заробітної плати за березень 2017 року (а.с.44) вбачається, що за 12 робочих днів березня позивачу було нараховано 1 675,20 грн. (5 робочих днів) та 3 007,95 грн. (7 робочих днів). За вказаний місяць позивачу також було нараховано разову винагороду за вислугу у розмірі 418,80 грн. При цьому з матеріалів справи вбачається, що така нагорода мала систематичний характер, відтак має бути включена до загальної суми доходу при обчисленні середньої заробітної плати. В той же час, оскільки така нагорода нарахована за весь місяць, виходячи із принципу, встановленого абз. 2 п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України №100, в даному випадку при обчисленні середньої заробітної плати має бути врахована лише частина такої виплати, що припадає на розрахунковий період у 12 робочих днів, а саме 228,43 грн. За вказаний період позивачу була нарахована матеріальна допомога, що має систематичний характер у розмірі 142,27 грн. Зважаючи на вищевикладену позицію, на розрахунковий період перепадає 77,60 грн. такої допомоги. Інші нарахування за березень не можуть бути враховані при обчисленні середнього заробітку в даному випадку, оскільки заохочення вищестановлюючого органу у розмірі 300 грн. має одноразовий характер і не може бути включено до такого розрахунку, як і не може бути включена до нього оплата простою в розмірі 2 233,71 грн., яку нараховано за період, коли позивач фактично не працював.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що середньоденна заробітна плата позивача складає 415,77 грн. ((1675,20 грн. + 3007,95 грн. + 228,43 грн. + 77,60 грн.) / 12 робочих днів). За таких умов розмір середнього заробітку за заявлений позивачем період з 18.07.2017 року по 20.08.2019 року становить 212874,24 грн. (415,77 грн. х 512 робочих днів).

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни оскарженого рішення в частині визначеного розміру присуджених до стягнення з відповідача на користь позивача коштів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року в частині визначення розміру стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 змінити.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 32 721 (тридцять дві тисячі сімсот двадцять одна) грн. 51 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.07.2017 року по 20.08.2019 року без врахування податків і зборів та інших обов`язкових платежів у розмірі 212 874 (двісті дванадцять тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн. 24 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 7 980 (сім тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн. 37 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько