Справа № 307/3876/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 квітня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача - Кожух О.А.,

суддів - Фазикош Г.В., Бисаги Т.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 січня 2020 року (головуючий суддя Гримут В.І.) у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі: Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що згідно укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 10.03.2015 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5518,16 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 1,5% на місяць строком на 24 місяці з 10.03.2015 до 31.03.2017.

Позивач вказував, що в цій угоді ОСОБА_1 погодилася на те, що підписана нею Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості від 10.03.2015 разом із запропонованими Умовами та Правилами та Тарифами, складає між нею та Банком кредитний договір.

Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 13.11.2019 Банк нарахував їй заборгованість у розмірі 11771,91 грн, з яких: 5506,16 грн - за тілом кредиту; 3631,43 грн - за відсотками; 2634,32 грн - пеня.

Посилаючись на дані обставини, Банк просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 11771,91 грн та судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 січня 2020 року позов Банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 5506,16 гривень та 1921,00 гривень судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

На це рішення Банк подав апеляційну скаргу в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та пені. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду в цій частині та ухвалити нове, яким позовні вимоги Банку про стягнення відсотків та пені задовольнити.

Доводи апеляційної скарги Банку зводяться до того, що в укладеній Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості від 10.03.2015, а саме у п. 2.1 сторони погодили розмір відсотків у сумі 1,5 на місяць (18% річних) на суму залишку заборгованості по кредиту; сторони визначили строк кредитування та дату останнього погашення кредиту до 31.03.2017; місцевий суд помилково відмовив у стягненні відсотків, на які банк має право у силу положень договору та ст. 1048 ЦК України; у п. 2.8 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 10.03.2015 сторони узгодили, що при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та правилах за кожен день прострочення; відповідач не спростував розрахунку заборгованості позивача, не надав контррозрахунку, а суд не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості за відсотками та пенею.

ОСОБА_1 рішення суду не оскаржила, апеляційну скаргу отримала 12.03.2020, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відзиву на апеляційну скаргу не подала, що, відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 рішення суду не оскаржила, апеляційний суд, з урахуванням принципу диспозитивності, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції - у частині відмови в задоволенні позовних вимог Банку про стягнення відсотків та пені, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини рішення про стягнення тіла кредиту в сумі 5506,16 грн.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, справу розглянуто в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 10.03.2015 (далі: Генеральна угода) ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5518,16 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 1,5% на місяць строком на 24 місяці з 10.03.2015 до 31.03.2017.

В цій угоді зазначено, що вона укладена між сторонами з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами № MKTWWWGARG від 27.03.2012 та № SAMDN3667 від 06.05.2011, а також приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток (на сайті https://privatbank.ua.).

У цьому договорі також зазначено, що підписана ОСОБА_1 . Генеральна угода разом із запропонованими Умовами та правилами та Тарифами, складає між нею та Банком кредитний договір.

Згідно п. 2.7 цієї Генеральної угоди датою укладення кредитного договору є дата підписання цієї Генеральної угоди.

У п. 2.1 сторони визначили, що погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця - позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 276,13 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентів, а також інших витрат згідно з Умовами і правилами.

Позичальниця своїх зобов`язань належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 13.11.2019 Банк нарахував їй заборгованість у розмірі 11771,91 грн, з яких: 5506,16 грн - за тілом кредиту; 3631,43 грн - за відсотками; 2634,32 грн - пеня.

Досліджуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, колегія суддів доходить наступних висновків.

За умовами Генеральної угоди від 10.03.2015 сторони погодили щомісячні платежі зі сплати кредиту та процентів, а останній платіж мав бути внесений не пізніше 31.03.2017 (п. 2.1 договору).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 28.03.2018 у справі № 14-10цс18.

Колегією суддів встановлено, що у даній справі строк виконання основного зобов`язання за договором настав 31.03.2017 (строк кредитування 24 місяці з 10.03.2015 по 31.03.2017).

Генеральною угодою не передбачено сплату відсотків після закінчення строку договору, а тому нарахування позивачем відсотків (18% річних) після 31.03.2017 є безпідставним.

Як слідує з наданого позивачем розрахунку, станом на 31.03.2017 (закінчення строку кредитування) у позичальника існувала заборгованість у розмірі 8782,25 грн, з яких: 4641,84 грн - за тілом кредиту; 2070,61 грн - за відсотками; 2069,80 грн - пеня.

При цьому з такого розрахунку слідує, що позичальником у період після 31.03.2017 було сплачено на погашення своєї заборгованості 7334,00 грн (300+210+300+300+140+121+350+995+600+120+200+550+300+350+ 1020+148+95+250+95+200+495+195 = 7334,00), розмір якої перевищує нараховану Банком заборгованість за відсотками та пенею станом на 31.03.2017 (2070,61+2069,80 = 4140,41).

Таким чином вимога Банку про стягнення відсотків задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги Банку про стягнення пені, розмір якої згідно п. 2.8 Генеральної угоди вказано в Умовах і правилах - слід вказати наступне.

У Генеральній угоді вказано, що ОСОБА_1 ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами.

При цьому у Генеральній угоді від 10.03.2015, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Позивач, обґрунтовуючи вимогу про стягнення пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку - як невід`ємну частину Генеральної угоди.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем Витяг з Умов і правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи угоду, а також те, що вказані документи, на момент підписання Генеральної угоди, взагалі містили умови, зокрема щодо сплати пені та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. У Генеральній угоді не вказано яким саме пунктом Умов та правил передбачено розмір та порядок нарахування пені.

Крім того, роздрукований із сайта позивача Витяг з Умов та правил - належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.03.2015) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13.12.2019), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила, відсутність у Генеральній угоді домовленості сторін про сплату пені, надані Банком Витяг з Умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (ч. 1); доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6).

Колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Генеральній угоді від 10.03.2015, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 .

Відтак, позивач не довів факту прийняття ОСОБА_1 запропонованих їй умов щодо розміру та порядку нарахування пені.

У даній справі Витяг з Умов та правил, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, якою встановлено розмір та порядок нарахування пені.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі N 342/180/17 з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Сам по собі розрахунок заборгованості не свідчить про те, що з ОСОБА_1 досягнуто домовленості про розмір та порядок нарахування пені.

Відтак, вимоги в частині стягнення пені не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПКУ України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд дійшов помилкових висновків, що між сторонами договору не досягнуто домовленості про розмір процентів за користування кредитними коштами, оскільки у Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості від 10.03.2015 сторони визначили розмір відсотків зі сплатою 1,5% на місяць (18 % річних).

Як встановлено вище апеляційним судом, нарахування позивачем відсотків після закінчення строку кредитування після 31.03.2017 - є безпідставним. Також, встановивши, що сплачених позичальником коштів у період після 31.03.2017 достатньо для погашення нарахованої Банком (станом на 31.03.2017) заборгованості за відсотками та пенею, а також те, що в підписаній ОСОБА_1 . Генеральній угоді від 10.03.2015, відсутні умови про порядок нарахування та розмір пені, колегія суддів вважає, що із висновками місцевого суду про відмову в задоволенні вимог про стягнення відсотків та пені - слід погодитися.

Отже, мотивувальна частина рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та пені - підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні цих вимог. При цьому апеляційний суд не робить висновків щодо неоскарженої частини рішення про стягнення тіла кредиту.

Оскільки у задоволенні вимог позивача про стягнення відсотків та пені відмовлено, тому сплачений Банком судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» -задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 січня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та пені - змінити в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні цих вимог.

Резолютивну частину рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 квітня 2020 року.

Головуюча: Судді: