Дата документу 06.10.2020
Справа № 937/3722/20
Провадження № 2/937/1989/20
06 жовтня 2020 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді: Іваненко О.В.,
за участю секретаря: Захарової І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Мелітопольської міської біржі нерухомості про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру,
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Мелітопольської міської біржі нерухомості про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру.
В обґрунтування позову, позивачі посилаються на те, що 16 вересня 1997 р. вони, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , уклали з ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_5 , договір купівлі-продажу двокімнатної квартири за АДРЕСА_1 за 4600грн. 00коп. З часу придбання квартири вони зареєструвалися у цій квартирі та зареєстрували за собою право власності на квартиру в Мелітопольському МБТІ. Жодних нових реєстрацій права власності за вказаною квартирою не проводились і на теперішній час квартира залишається їх власністю. У січні 2020 р. вони звернулись до приватного нотаріуса ММНО Бєднової Н.В. для оформлення угоди купівлі-продажу квартири. Але там повідомили, що договір посвідчено на біржі нерухомості, а не нотаріально. Тому, підстави для посвідчення нового договору купівлі-продажу квартири без нотаріального посвідчення правовстановлюючого документа у нотаріуса відсутні. Між тим, після передачі грошової суми та отримання технічної документації, ключів від проданої квартири зв`язок з відповідачем було втрачено. Тому на підставі викладеного, вони просять суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
В судове засідання позивачі та їх представник не з`явилися, але надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином поштовим повідомленням. До Мелітопольського міськрайонного суду повернулися конверти з відміткою листоноші «по закінченню терміну зберігання» так як адресата не було дома та він не отримує поштове повідомлення. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Суд вважає причини неявки відповідача в судове засідання неповажними.
Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
В судове засідання представник третьої особи: Товарної біржі «Регіональна», не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, пояснень щодо позову не надано.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено в судовому засіданні, 16.09.1997р. позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 уклали з відповідачем ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності від 15.09.1997 р., виданої приватним нотаріусом Горох Л.І. і посвідченої в реєстрі за № 6331, діяв ОСОБА_5 , договір купівлі-продажу, згідно з яким позивачі придбали двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 за 4600,00грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, який був зареєстрований на Мелітопольській міській біржі нерухомості за реєстровим № 0472/1056 (а.с.9).
З позовної заяви та матеріалів справи встановлено, що з часу придбання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєструвалися у вказаній квартирі та зареєстрували за собою право власності на квартиру в Мелітопольському МБТІ, що підтверджують копії паспортів та технічного паспорта на будинок (а.с.5-8, 10-11).
Згідно ч.1 ст.317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч.1, 2 ст.319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Так, згідно позовної заяви, у січні 2020 р. позивачі звернулись до приватного нотаріуса ММНО Бєднової Н.В. для оформлення угоди купівлі-продажу квартири. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.01.2020р., позивачам було відмовлено, оскільки договір було посвідчено на біржі нерухомості, а не нотаріально, а тому підстави для посвідчення нового договору купівлі-продажу квартири без нотаріального посвідчення правовстановлюючого документа у нотаріуса відсутні (а.с.12).
Згідно ч.1 ст.321 ЦПК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч.1 ст.328 ЦПК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Так, зі змісту договору купівлі-продажу від 16.09.1997р. встановлено, що договір було укладено у відповідності до ст. 15 ЗУ від 10.12.1991 року «Про товарну біржу».
Так ст.5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК передбачено, що правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття.
Положеннями ст. 42 ЦК (в редакції 1963 року), які мають застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної).
Згідно з вимогами ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням.
Невиконання цих вимог тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК (в редакції 1963 року).
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року членами біржі є прийняті до її складу вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Згідно з п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на житловий будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі.
Зазначена норма закону суперечила чинній на той час ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, згідно з якою договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В такому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 визначено, що суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору або для його укладення були наявні передбачені законом обмеження. Крім того, суд перевіряє, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Згідно ст.9 Житлового Кодексу України, громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах.
Згідно з частиною другою ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Згідно з частиною третьою ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Таким чином вищевказане свідчить про те, що при укладанні договору купівлі-продажу від 16.09.1997 року сторони керувались ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вони вважали, що договір купівлі-продажу укладено згідно вимог чинного на той час законодавства.
У відповідності до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною.
Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його прав власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою.
Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі, крім того при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, а отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Позивачі з 1997 року безперервно користуються квартирою, вважаючи її своїм нерухомим майном, на сьогоднішній день вони є єдиними титульними володільцями житлової квартири, відсутність нотаріального посвідчення договору перешкоджає позивачам належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися вищевказаним нерухомим майном, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 131, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.317-392 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Мелітопольської міської біржі нерухомості про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру - задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , - укладений 16 вересня 1997 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якої була ОСОБА_1 , зареєстрований на Мелітопольській міській товарній біржі нерухомості за реєстровим № 0472/1056 та у комунальному підприємстві «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 35.
Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_1 ), яка мешкає: АДРЕСА_2 , право власності на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , - на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.1997р., зареєстрованого у комунальному підприємстві «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 35.
Визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (код НОМЕР_2 ), яка мешкає: АДРЕСА_2 , право власності на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , - на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.1997р., зареєстрованого у комунальному підприємстві «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 35.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Суддя Мелітопольського
міськрайонного суду О. В. Іваненко