Провадження № 22-ц/812/1711/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Миколаїв

справа № 490/1656/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку в письмовому провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області

про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника

Державної казначейської служби України

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 29 жовтня 2019 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 8 листопада 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (далі- ГУ ДКСУ), Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області (далі - ГУ НПУ) про відшкодування моральної шкоди.

Позивачка зазначала, що 1 березня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 001426 внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 140 КК, а саме - неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого, в якому її визнано потерпілою. Досудове слідство триває протягом шести років. За цей час необхідних слідчих дій не вчинялось, письмові вказівки прокурора не виконувались, судово-медичну експертизу, яка є обов`язковою в цій категорії справ, не проведено, а постанову слідчого про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу злочину, прокурором скасовано. У лютому 2018 року її повідомлено про втрату кримінального провадження.

Посилаючись на тривалу (протягом майже шести років) бездіяльність органів досудового слідства; порушення розумних строків вчинення процесуальних дій на цій стадії кримінального провадження, що призвело до порушення її права на справедливий суд внаслідок спливу строку притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності; а тому заподіяння їй душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою службових осіб органів досудового слідства, ОСОБА_1 просила стягнути з Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) за рахунок коштів державного бюджету України 250 000 грн. моральної шкоди.

У відзиві на позов представник ГУ НПУ зазначав, що позивачка не довела факт заподіяння їй моральних страждань, бездіяльність службових осіб органів досудового слідства у передбаченому законом порядку не оскаржувала, а тому вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у такому розмірі нею не доведені.

Представник ГУ ДКСУ у відзиві також позов не визнав, посилаючись як на недоведеність підстав відшкодування шкоди, так і на відсутність умов відповідальності держави.

У відповідях на відзиви ОСОБА_1 та її представник заперечували доводи, викладені відповідачами, наголошуючи на тому, що вона неодноразово скаржилась прокурору на бездіяльність органів слідства, оскаржувала постанову про закриття кримінального провадження. Вважає, що спірні правовідносини (бездіяльність службових осіб) перебувають у площині цивільних (деліктних) відносин та нормами КПК не урегульовані. Позовна заява містить як перелік обставин завдання їй моральної шкоди, так і обгрунтування його розміру, що дає їй законні підстави отримати відшкодування за рахунок держави.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 29 жовтня 2019 року позов задоволено частково. На користь ОСОБА_1 з державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України стягнуто 25 000 грн. моральної шкоди.

З апеляційною скаргою на судове рішення звернувся представник ДКСУ, який просив рішення суду скасувати та у задоволенні позову відмовити. Апелянт посилався на те, що оскарження дій або бездіяльності посадових, службових осіб передбачене нормами КПК, але в цьому порядку ці дії позивачкою не оскаржувались, що свідчить про відсутність складу правопорушень, передбачених статтями 1167 та 1174 ЦК. Позивачка не довела факту заподіяння їй моральних страждань внаслідок бездіяльності державного органу. Державна казначейська служба до участі у справі як відповідач не залучалась, а, визначивши спосіб стягнення відшкодування, суд не вірно визначив порядок стягнення шкоди, заподіяної органами державної влади.

Правом відзиву на апеляційну скарга позивачка ОСОБА_1 не скористалась.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 1 березня 2013 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано за № 0001426 заяву ОСОБА_2 щодо факту неналежного виконання працівниками Першого пологового будинку та Першої гінекології пологового будинку у період з 8 по 26 лютого 2013 року своїх професійних обов`язків, внаслідок чого здоров`ю ОСОБА_1 нанесено значну шкоду, що кваліфікується частиною 1 статті 140 КК (а.с.5).

Постановою старшого слідчого Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 30 вересня 2013 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.6).

Постановою заступника прокурора Центрального району від 20 квітня 2015 року постанову слідчого від 30 вересня 2013 року про закриття провадження скасовано (а.с.8).

14 лютого 2014 року, у березні 2016 року Слідчим управлінням МВС України в Миколаївській області, а 20 квітня 2015 року, 28 жовтня 2015 року, 28 січня 2016 року Прокуратурою Центрального району м.Миколаєва (Миколаївською місцевою прокуратурою №1) слідчому у справі направлялись в порядку статей 36,39 КПК України вказівки про проведення слідчих дій (а.с.7,9,11-13). У квітні 2015 року прокурором порушене питання про відсторонення слідчого СВ Центрального РВ УМВСУ в Миколаївській області Волошина С.О. від проведення досудового розслідування через неефективність роботи (а.с.10).

Всі вищеназвані документи містять висновки про те, що стан досудового розслідування знаходиться на вкрай незадовільному рівні, необхідні слідчі дії не проведені, вказівки не виконані, матеріали справи належно не оформлені та інше. Вказано на необхідність негайно активізувати проведення досудового розслідування цієї справи.

У березні 2018 року представника ОСОБА_1 повідомили про неможливість встановити місце знаходження кримінального провадження №0001426 та проведення службової перевірки за цим фактом (а.с.18).

З довідки по кримінальному провадженню №0001426 вбачається, що переважна більшість слідчих дій вчинялись лише з травня 2019 року, постанову про проведення комісійної судово-медичної експертизи направлено до експертної установи тільки 17 травня 2019 року (а.с.61-62), тобто вже після звернення ОСОБА_1 до суду.

Встановивши ці обставини та враховуючи ступень невеликої тяжкості злочину, за фактом якого порушене кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що досудове розслідування, яке тривало з лютого 2013 року, порушило право ОСОБА_1 на розгляд її справи в розумні строки, що стало наслідком протиправної бездіяльності службових та посадових осіб СВ Центрального РВ УМВСУ в Миколаївській області.

При цьому суд навів норми права, які регулюють спірні правовідносини (стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167,1174 ЦК); визначив основні критерії розумності строків кримінального провадження, тобто строків, які є об`єктивно необхідні для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень (стаття 28 КПК).

При визначенні розумності строків досудового розслідування факту злочину, про що заявила ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно враховував, що досудове розслідування триває поза межами строків притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за вчинення такого правопорушення, що також свідчить про порушення права потерпілої на отримання тієї сатисфакції, яку та вважає справедливою, тобто дійсне покарання винних осіб.

Такі обставини впливають не тільки на доведеність протиправної бездіяльності службових осіб органів внутрішніх справ при здійсненні досудового розслідування кримінальної справи та факт порушення права ОСОБА_1 на розгляд справи у розумні строки, але й визначають наявність та ступень душевних страждань потерпілої від «неналежного урядування».

На важливість дотримання принципу «належного урядування», необхідність запровадження державними органами внутрішніх процедур, які посилять прозорість, мінімізують ризик помилок та будуть сприяти юридичної визначеності у певних правовідносинах, неодноразово вказував і Європейський Суд з прав людини.

Визначаючи ступень душевних страждань, суд першої інстанції виходив з критеріїв, зазначених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»

Висновки з цього питання також наведені у мотивувальній частині судового рішення.

Отже, апеляційний суд погоджується з основним висновком суду першої інстанції про доведеність складових цивільної відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди (стаття 1167 ЦК), а саме: факт заподіяння душевних страждань ОСОБА_1 внаслідок порушення її прав; протиправна бездіяльність посадових, службових осіб органів досудового розслідування (відповідних структурних підрозділів Головного управління Національної поліції в Миколаївській області); причинний зв`язок між шкодою та поведінкою; та протиправність поведінки винної особи.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 не довела заподіяння їй моральної шкоди діями та бездіяльністю органів досудового розслідування, спростовується наявними у справі доказами неодноразових звернень позивачки зі скаргами про порушення її прав до різних інстанції. Характер втрат немайнового характеру внаслідок дій та бездіяльності державного органу викладений в позовній заяві та відповіді на відзив, в яких ОСОБА_1 наголошує на тому, що безпрецедентна тяганина при проведенні слідчих дій не тільки позбавила її права на справедливу сатисфакцію щодо винних осіб, а й перешкоджає їй у відшкодуванні шкоди, заподіяної її здоров`ю. Ці доводи позивачки суд вважає переконливими.

Такі дії безумовно перебувають у причинному зв`язку із заподіяними позивачці моральними стражданнями, яка, звертаючись до правоохоронних органів за захистом порушеного права, мала правомірні очікування на їх вирішення у законний спосіб, у межах розумного строку.

Не можна погодитись і з твердженням апелянта про те, що необхідною підставою для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 має бути судове рішення про визнання протиправними дій та бездіяльності службових осіб органів досудового розслідування, а також що такий спір регулюється нормами кримінального судочинства та виходить за межі цивільних правовідносин.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що обставинами, які призвели до порушення її прав, позивачка вважає безпідставне закриття кримінального провадження постановою від 30 вересня 2013 року, а також тривалу та повну бездіяльність слідчих у проведенні розслідування у період 2013-2018 років, в тому числі і зволікання з призначенням та проведенням комісійної судово-медичної експертизи.

При цьому постанову від 30 вересня 2013 року скасовано прокурором у зв`язку з її незаконністю, а бездіяльність вищезазначеного характеру під дію правил статті 303 КПК (оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування) не підпадає.

Водночас апеляційний суд враховую правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яку викладено Суду у постанові від 12 березня 2019 року (справа № 920/715/17), що спірні питання щодо протиправності дій або бездіяльності, наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває в площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Отже, встановлення факту порушення прав позивачки при досудовому слідстві, яке здійснюється з перевищенням розумних строків, має розглядатись як порушення статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, тобто права позивачки на справедливий судовий розгляд її справи, що перебуває у площині цивільних правовідносин.

Підстав для відмови в позові ОСОБА_1 апеляційним судом не встановлено.

Водночас, відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК є саме держава Україна.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України, яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у спорі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Головне управління Національної поліції в Миколаївській області (бездіяльність посадових та службових осіб підрозділів якого призвели до порушення прав позивачки) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є розпорядником бюджетних коштів).

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16).

Зазначаючи в судовому рішення про стягнення відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, суд допустився зайвої деталізації порядку виконання судового рішення, яке визначається законом, а не судом. Але така деталізація не спотворює основних висновків суду першої інстанції про відповідальність держави та правомірність стягнення відшкодування з Державного бюджету України.

До участі у справі як відповідача залучено Державну казначейську служби України в особі Головного Управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, яке є територіальними органами Державної казначейської служби України (пункт 1 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затверджене наказом МФУ 12 жовтня 2011 року №1280.

Представництво інтересів відповідача в суді першої інстанції здійснювалось представником Головного Управління державної казначейської служби України в Миколаївській області(а.с.42-46). Проте навіть неналежне представництво не може бути достатньою підставою вважати позов ОСОБА_1 таким, який заявлено до неналежного відповідача, та бути достатньою підставою для відмови в позові.

Участь у справі органів казначейської служби обумовлена лише повноваженнями цих органів на перерахування бюджетних коштів адресату.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 у справі, участь в якій приймав представник територіального органу Державної казначейської служби України, спір, не можуть вважатись заявленими не до тієї особи. Ці обьставини не можуть бути достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які би спростовували висновки суду, або доводили порушення ним норм матеріального (як національного, так і європейського) та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 15 жовтня 2020 року