КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/9290/2020 Доповідач Заришняк Г.М
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Діденко А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Герасько Лариси Юхимівни, діючої в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

В червні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 травня 2011 року частково задоволено його позов до Управління Пенсійного фонду України в Солом`янському районі м. Києва, Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2012 року постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 04 травня 2011 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов задоволення частково, а саме:

- зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації здійснити перерахунок та виплату йому щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат за 2010 рік;

- зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Солом`янському районі м. Києва провести перерахунок і виплату йому додаткової пенсії в розмірі 100 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та пенсії в розмірі не меншому 10 мінімальних пенсій за віком відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у період з 06 жовтня 2010 року з урахуванням фактично виплачених коштів.

На виконання зазначеної постанови було видано три виконавчих листи від 14 березня 2012 року, які були направлені для примусового виконання у виконавчу службу.

Зазначена постанова тривалий час не виконувалась у зв`язку з відсутністю коштів та лише у жовтні 2018 року гроші йому були виплачені.

Державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний термін.

Він є потерпілим від наслідків аварії на ЧАЕС, віднесений до І категорії, інвалід І групи, потребує постійного лікування та оздоровлення. Моральна шкода, завдана йому невиконанням рішення суду, виразилась у душевних стражданнях, руйнуванні його життєвих планів, проведенням необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я.

Посилаючись на викладене, просив суд задовольнити позов та стягнути з Держави Україна в особі Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві на його користь 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Герасько Л.Ю. , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В поданому відзиві Головне Управління Державної казначейської служби України в м. Києві просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість постановленого судового рішення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта підтримала апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник ГУ ДКСУ України в м. Києві проти апеляційної скарги заперечила, вважаючи рішення суду законним.

Іншу учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 травня 2011 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Солом`янському районі м. Києва, Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії (а.с. 22).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2012 року постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 04 травня 2011 року скасовано та увалено нову постанову, якою позов задоволення частково, а саме:

- зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації здійснити перерахунок та виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат за 2010 рік;

- зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Солом`янському районі м. Києва провести перерахунок і виплату позивачу додаткової пенсії в розмірі 100 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та пенсії в розмірі, не меншому 10 мінімальних пенсій за віком відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у період з 06 жовтня 2010 року з урахуванням фактично виплачених коштів (а.с. 21).

На виконання зазначеної постанови було видано виконавчі листи від 14 березня 2012 року (а.с. 17, 18).

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що постанова суду від 26 січня 2012 року тривалий час не виконувалась у зв`язку з відсутністю коштів та лише у жовтні 2018 року гроші йому були виплачені.

При цьому вказував, що він є потерпілим від наслідків аварії на ЧАЕС, віднесений до І категорії, інвалід І групи, потребує постійного лікування та оздоровлення. Моральна шкода, завдана йому невиконанням рішення суду, виразилась у душевних стражданнях, руйнуванні його життєвих планів, проведенням необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилом ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України).

З поданого відзиву на позовну заяву представника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві слідує, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 31693659 по виконанню виконавчого листа Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2012 року. На виконання рішення суду Управління Пенсійного фонду України в Солом`янському районі м. Києва повідомило, що в межах компетенції проведено перерахунок пенсії, у зв`язку з чим 29 липня 2013 року, на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 55).

Крім того, на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 34733061 по виконанню виконавчого листа Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2012 року. Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації листом від 01 листопада 2012 року повідомило, що рішення суду виконано, особова справа направлена для відпрацювання до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат. У зв`язку з цим, 13 листопада 2012 року на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 56).

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

Пунктом 3 Порядку визначено, що рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Відповідальна особа зобов`язана внести дані про це рішення до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою (п. 7 Порядку).

На виконання вимог п. 7 Порядку 17 лютого 2015 року за номером 46570790 до обліку в Реєстрі прийнято постанову № 2-а-2136/11 від 04 травня 2011 року. На виконання рішення суду боржником проведено нарахування (перерахунок) та надано до УДВС ГТУЮ у м. Києві довідку про те, що сума заборгованості становить 53 846 грн. 38 копійок. 08 квітня 2016 року для здійснення погашення заборгованості надане заявником рішення суду та інші документи передані до ГУ ДКС України в м. Києві на підставі акту приймання-передавання № 15 за І квартал 2016 року (перша черга).

17 лютого 2015 року за № 46571233 до обліку в Реєстрі прийнято постанову № 2-а-2136/11 від 04 травня 2011 року. На виконання рішення суду боржником проведено нарахування (перерахунок) та надано до УДВС ГТУЮ у м. Києві довідку про те, що сума заборгованості становить 4 415 грн. 09 липня 2015 року для здійснення погашення заборгованості надане заявником рішення суду та інші документи передані до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві на підставі акту приймання-передавання № 6 за ІІ квартал 2015 року (перша черга).

Згідно інформації, наданої Головним управлінням Державної казначейської служби України в м. Києві 31 жовтня 2018 року, на виконання рішення суду стягувачу виплачено 53 846 грн. 38 коп. за рішенням суду та 11 квітня 2019 року виплачено позивачеві три відсотки річних в сумі 4 415 грн. за несвоєчасне виконання рішення суду.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до положень п.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб як підстави для відшкодування моральної шкоди.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ч.1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Зазначена норма права не суперечить статті 1167 ЦК України і не звільняє позивача від обов`язку доказування неправомірності дій відповідачів, як підставу для відшкодування моральної шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1176, 1167, 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року є обов`язком позивача (постанова Верховного Суду від 19 березня 2018 року в справі №243/3723/17-ц).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 397/1745/14-ц.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 613/814/16-ц.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 не був позбавлений права звернутись до суду з відповідною скаргою на дії або бездіяльність органів виконавчої служби.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Апелянт скористався своїм правом на компенсацію та звертався до органів Казначейства з відповідною заявою для отримання компенсації у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду у вигляді 3% річних від несплаченої суми.

Суд повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну оцінку та й прийшов до правильного висновку про те, що позивач не надав суду доказів на підтвердження оскарження ним в судовому порядку дії чи бездіяльності відповідачів, не довів факту вчинення відповідачами протиправних дій чи бездіяльності. За таких обставин, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права та й не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення держава несе відповідальність, презюмується, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Вказаний Закон є спеціальним у сфері гарантування державою виконання судових рішень.

Як вже було зазначено раніше, позивач скористався своїм правом на компенсацію, визначену Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який був прийнятий для запровадження компенсаторного засобу юридичного захисту в разі несвоєчасного виконання судового рішення, та звертався до органів Казначейства з відповідною заявою для отримання компенсації у зв`язкуз несвоєчасним виконанням рішення суду у вигляді 3% річних від несплаченої суми.

Вказана обставина стороною позивача не спростована належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Герасько Лариси Юхимівни, діючої в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Повний текст постанови виготовлений 12 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: