Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1344/20
Провадження № 2/711/1190/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Скляренко В.М.

при секретарі Слабко Ю.М.

за участі:

позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову вказує, що вона - ОСОБА_1 з 1996 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка - ОСОБА_3 .

В період спільного проживання, а саме 05.09.2007 року ними за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 , вартість якої становила 895910 грн. Вказана квартира була зареєстрована на її чоловіка - ОСОБА_2 .

В подальшому між ними офіційно був зареєстрований шлюб 09.10.2008 року, який на даний час розірваний.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, 1 ст. 70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

А тому, просить:

- встановити юридичний факт проживання однією сім`єю проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 01.01.1996 року по 09.10.2008 року за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ;

- здійснити поділ спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 , визнавши за нею - ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.02.2020 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.05.2020 року до участі в справі в якості третьої особи залучено АТ «Укрсиббанк».

15.06.2020 року АТ «Укрсиббанк» до суду подано пояснення на позовну заяву, в якій третя особа просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . При цьому просить врахувати, що АТ «Укрсиббанк» є Іпотекодержателем об`єкту нерухомості, про поділ якого заявлено позивачем, а також те, що позивачкою всупереч ст. 81 ЦПК України не доведені належними доказами її позовні вимоги, зокрема, що спірна квартира була набута внаслідок спільної праці, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. Також просить врахувати, що наявність у сторін спільної доньки у період придбання квартири також не може бути доказом участі у придбанні спірної квартири.

В судовому засіданні 22.10.2020 року позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 01.01.1996 року по 09.10.2008 року та визнати за нею - ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Також пояснила, що вони з відповідачем - ОСОБА_2 з 1996 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. 05.09.2007 року за спільні кошти подружжя вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , тому вважає, що вона має право на Ѕ частину вказаної квартири.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову. Крім того пояснив, що вони з позивачкою дійсно з 1996 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка - ОСОБА_3 . В подальшому ними за спільні кошти подружжя було придбано квартиру АДРЕСА_1 . На даний час шлюб між ними розірваний. Вважає, що позивачка має право на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , як такої, що придбана ними в період спільного проживання чоловікам та жінки без реєстрації шлюбу та за їх спільні кошти. Тому не заперечував проти встановлення юридичного факту їх (сторін) проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.1996 року по 09.10.2008 року та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В судове засідання представник третьої особи - АТ «Укрсиббанк» не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку.

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , дослідивши письмові матеріали справи, в тому числі і письмові пояснення третьої особи - АТ «Укрсиббанк», суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву що достовірності цих обставин або достовірності їх визнання.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і, за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18.

Згідно з частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Такий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-2253цс15 та в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Так, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з частиною другою статті 74 СК Українина майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

В судовому засідання встановлено, що з 01.01.1996 року по 09.10.2008 року сторони ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) спільно проживали, мали спільний бюджет та вели спільне господарство. Вказані обставини не заперечувалися в судовому в засіданні відповідачем по справі ОСОБА_2 , який пояснив, що вони з позивачкою дійсно з 01.01.1996 року по день офіційної реєстрації їх шлюбу, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Такі обставини не викликають в суду сумніву ні щодо їх достовірності, ні щодо добровільності їх визнання, оскільки сторони в судовому засіданні давали чіткі та послідовні покази. Тому в силу ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що сторонами під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти було принадно 05.09.2008 року квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Романій Н.В., що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.05.2020 року (а.с. 6, 54-57). Такі обставини також визнані відповідачем ОСОБА_2 , а тому в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Факт проживання сторонами однією сім`єю без реєстрації шлюбу під час придбання квартири та спосіб її придбання за спільні кошти подружжя визнаний відповідачем в судовому засіданні, тому вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і відповідно кожен з них має право на Ѕ частку вказаної квартири.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2016 року №6-2811цс15, згідно ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, діляться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються кожному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України).

А тому, зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання за позивачкою права власності на частку в майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зокрема, суд вважає за необхідне встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання однією сім`єю проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 01.01.1996 року по 09.10.2008 року та визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючою за адресою: АДРЕСА_4 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши при цьому право власності відповідача - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ) на вказану частку квартири.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що дане рішення не порушує прав третьої особи - АТ «Укрсиббанк», виходячи із наступного.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним.

Із урахуванням наведеного, перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Укрсиббанк», як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивачка в судовому засіданні не просила стягувати з відповідача на її користь судових витрат, пояснивши при цьому, що це питання вони врегулюють в позасудовому порядку.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 6, 10, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 69, 70, 105 СК України, ст. 368 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання однією сім`єю проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 01.01.1996 року по 09.10.2008 року.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючою за адресою: АДРЕСА_4 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши при цьому право власності відповідача - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ) на вказану частку квартири.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Повний текст судового рішення складений 28.10.2020 року.

Головуючий: В.М. Скляренко