ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1661/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1635/20 Категорія: 304090000 Корман О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 липня 2020 року (повний текст складено 16 липня 2020 року) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом до відповідачки, посилаючись на те, що на підставі анкети-заяви, підписаної відповідачкою 12.03.2013, було укладено договір (б/н) про надання банківських послуг, який за своєю природою є змішаним договором і містить ознаки договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).

ОСОБА_2 підтвердила свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті privatbank.com, складають між ними договір про надання банківських послуг. При цьому підпис заявника в анкеті-заяві підтверджує, що він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, та які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. На підставі вказаної заяви банк відкрив на ім`я відповідачки кредитний рахунок та встановив початковий кредитний ліміт, який в подальшому неодноразово змінювався банком.

Зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також пряму та безумовну згоду позичальниці прийняти будь-який розмір кредитного ліміту позивач обґрунтовував положеннями договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг.

Відповідальність у разі прострочення зобов`язання (порядок нарахування пені та штрафу, процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в підвищеному розмірі) позивач також обґрунтовував умовами договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало позичальниці кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідачка кредитними коштами активно користувалась, однак зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, кредитні кошти повернула не повністю, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 09.04.2020 складалась з 20033,07 грн., з яких:

-11682,29 грн. заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 11682,29 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту);

-0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

-0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

-4086,05 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

-2834,58 грн. нарахована пеня;

-а також штрафи:

-500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

-930,15 грн. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на такі твердження, банк просив суд стягнути з відповідачки повну заборгованість за кредитом в сумі 20033,07 грн. та судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи рішення, суд зазначив, що позивач не надав докази, які б підтверджували, що на момент підписання анкети заяви відповідач була ознайомлена з усіма умовами кредитування у банку та фактично отримала кредитну картку. Суд не взяв до уваги як належні та допустимі докази розрахунки заборгованості, виписку за договором, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про кредитні картки, які б підтверджували факт користування відповідачкою кредитних коштів. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт письмового укладання кредитного договору, фактичне отримання відповідачкою кредитних коштів. Тому суд відмовив у позові за необґрунтованістю його вимог.

Рішення суду оскаржено в апеляційному порядку позивачем як незаконне та необґрунтоване.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачка своїм підписом засвідчила згоду, що анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, умовами та Правилами наданням банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також своїм підписом у заяві підтвердила, що ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Апелянт зазначає, що ним надано достатньо доказів на підтвердження факту виникнення кредитних правовідносин та наявності заборгованості у відповідачки перед банком.

Натомість, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що позичальник не була обізнана про умови кредитування. Крім того, вона зобов`язалась самостійно знайомитись з усіма зміна на сайті АТ КБ «ПриватБанк».

Встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а вона його не повернула, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за кредитом.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, апелянт просить його скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

З матеріалів справи встановлено, що 12.03.2013 ОСОБА_3 підписала анкету-заяву у АТ КБ «ПриватБанк», якою, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, виявила бажання оформити на своє ім`я картку «Універсальна» (а.с. 21). В заяві наявна відмітка про те, що вона отримала та ознайомилась під підпис з Пам`яткою клієнта, що містить також Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування.

У анкеті-заяві також зазначено, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг. Клієнт ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що було надано для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських розміщено на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Жодних інших юридично значущих для даного спору відомостей анкета-заява не містить.

До анкети-заяви банк додав розрахунок заборгованості, виписку за договором б/н станом на 13.04.2020, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_4 (договір б/н), довідку про номери та строк дії карток виданих АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_2 , Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD») та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті банку, які не містять підпису відповідача.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої банком, станом на 09.04.2020 заборгованість ОСОБА_2 (а.с. 7-13) складалась з 20033,07 грн., з яких:

-11682,29 грн. заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 11682,29 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту);

-0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

-0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

-4086,05 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

-2834,58 грн. нарахована пеня;

-а також штрафи:

-500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

-930,15 грн. - штраф (процентна складова).

Між сторонами виник спір з приводу стягнення кредитної заборгованості, яка виникла у зв`язку з підписанням відповідачкою анкети-заяви, отриманням та використанням нею картки, що видана на підставі такої заяви.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

На підтвердження своїх вимог банк посилається на Умови і правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, які не містять підпису відповідачки, отже, вони не можуть бути належними і допустимими доказами укладення між сторонами договору саме на вказаних умовах.

Згідно усталеної судової практики, необхідність підпису позичальника в Умовах і правилах надання банківських послуг, стверджує факт розуміння позичальником саме вказаних Умов та свідчило б про укладення договору у письмовій формі згідно вимог статті 207 ЦК України.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року№ 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII)).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_5 позивач дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Витяг з Тарифів також не підписаний відповідачкою. Крім того, в Тарифах запропоновано 4 схеми кредитування, а з наданих документів не можливо визначити який саме вид картки «Універсальна» обрано відповідачкою.

Так, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, відсутні підстави вважати ці Умови та правила складовою частиною спірного кредитного договору, та, відповідно, здійснювати банком відповідні нарахування та подальше стягнення з відповідача суми процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Рішення суду про відмову в позові мотивовано неналежністю наданих позивачем доказів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак враховує таке.

Апеляційний суд враховує що, відповідно до довідки про зміну умов кредитування (а.с. 19) максимальний кредитний ліміт по карті ОСОБА_2 був встановлений 29.05.2018 у розмірі 10500 грн. (максимальну суму, яку фактично міг отримати позичальник). В той же час, тіло кредиту суму, яку фактично отримав у борг позичальник згідно з розрахунком заборгованості (а.с. 7-13) вказана банком в розмірі 0,00 грн., в той час як прострочене тіло кредиту визначено банком в розмірі 11682,29 грн.

Інформація про максимальний кредитний ліміт відображена також у виписці за договором №б/н станом на 13.04.2020, ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 (а.с. 14-18).

Оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності, апеляційний суд наголошує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.

Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зокрема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п.57, п.59, п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75).

Відповідно до п. 5, глави VII Загальних правил документообігу за операціями з використанням електронних платіжних засобів Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705, документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Аналіз вказаних норм закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а також підзаконних нормативно-правових актів, що регулюють діяльність у сфері банківських відносин, дають підстави для висновку про те, що надана банком виписка по банківському рахунку може бути використана для підтвердження руху коштів по рахунку.

З наданої позивачем виписки встановлено, що відповідачка активно користувалась кредитними коштами. Крім того, інформацією з виписки також підтверджується, що банк встановив максимальний кредитний ліміт в розмірі 10500 грн. 29.05.2018 (а.с. 15, зворот).

Суд першої інстанції дійшов невірного висновку про неналежність наданих банком доказів та не надав оцінки наведеним позивачем доказам.

У постанові Верховного Суду від 16.09.2020 (справа №200/5647/18) касаційний суд зазначив, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.

На підставі оцінки виписки по банківському рахунку, довідки про зміну умов кредитування та розрахунку заборгованості колегія суддів Черкаського апеляційного суду дійшла висновку про те, що банк в даному випадку має право на стягнення кредитних коштів, проте в межах максимально встановленого кредитного ліміту (поточного тіла кредиту), який відображений у виписці по банківському рахунку в розмірі 10500,00 грн.

Водночас, у зв`язку з тим, що суд розглядає справи виключно в межах позовних вимог, та виходячи з того, що у вимогах позову розмір поточного тіла зазначено в розмірі 0,00 грн., то суд позбавлений можливості стягнути таку суму з відповідачки.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, до загальної суми заборгованості не включив тіло кредиту (суму, яку фактично отримав у борг позичальник). Проте, просив стягнути складові повної вартості кредиту, зокрема, заборгованість за простроченим тілом кредиту; відсотки, нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; пеню; штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

В позовній заяві банк визначає прострочене тіло кредиту як частину використаного кредитного ліміту або всю суму використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено, або погашено частково не у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 11682,29 грн.

При вирішенні вимоги про стягнення простроченого тіла кредиту колегія суддів апеляційної інстанції враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 01.09.2020 року у справі №293/599/19-ц, згідно з якою заборгованість за простроченим тілом кредиту є складовою його повної вартості, однак не є сумою, яку фактично отримав у борг позичальник.

Такий висновок суду касаційної інстанції підтверджується також детальним аналізом наданих банком доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду три розрахунки заборгованості за договором №б/н від 12.03.2013 станом на 31.07.2016 (а.с. 7-8), станом на 30.09.2019 (а.с. 9-12), станом на 09.04.2020 (а.с. 13).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 31.07.2016 вбачається, що у відповідача була відсутня прострочена заборгованість за вказаним договором, а у розрахунку станом на 30.09.2019 вже наявна заборгованість за поточним та за простроченим тілом кредиту. При цьому, в розрахунку станом на 30.09.2019 наявна графа «Відсотки, погашені за рахунок кредита», з чого можна зробити висновок, що банк за рахунок кредитного ліміту (поточного тіла кредиту) погашав відсотки за користування кредитними коштами (які письмово не узгодив з позичальником).

Крім того, при співставленні виписки по банківському рахунку та розрахунків заборгованості (сформованих станом на 30.09.2019 та станом на 09.04.2020), апеляційним судом встановлено, що 10 або 11 числа кожного поточного місяця банк списував з рахунку відповідачки 20 грн., які у виписці відображені як комісія за обслуговування (членський внесок), а у розрахунку як витрати клієнтом кредитних коштів, тобто зараховувались до поточного тіла кредиту. З огляду на такі розбіжності в аргументах позивача та враховуючи, що банком не уточнено, за які послуги сплачується комісія, колегія суддів вважає такі нарахування незаконними.

Позивачем не конкретизовано, з яких платежів визначено прострочене тіло кредиту у розрахунку станом на 30.09.2019.

В розрахунку заборгованості станом на 09.04.2020 прострочене тіло кредиту в сумі 11682,29 грн. визначено як сукупність поточного (9314,68 грн.) та простроченого (2487,61 грн.) тіла кредиту станом на 30.09.2019 (всього 11802,29 грн.), а також 4 платежі по 20 грн. (як комісія за обслуговування членський внесок).

З сукупного аналізу розрахунків заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що до простроченого тіла кредиту банк зараховував платежі, які не були узгоджені письмово із споживачем кредитних послуг, а тому їх нарахування є безпідставним та незаконним.

Отже, позовні вимоги про стягнення простроченого тіла в сумі 11682,29 грн. не підлягають задоволенню.

Банк має право на стягнення поточного тіла кредиту (фактично отриманих відповідачем коштів) в межах максимального кредитного ліміту встановленого банком в сумі 10500 грн., однак таких вимог не заявляв.

За відсутності підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику умови надання банківських послуг, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за ст. 625 ЦК України в розмірі 86,4% та 84% в залежності від виду картки «Універсальна», а також про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Інших підтверджень узгодження із відповідачкою умов договору, на підставі яких банк просить стягнути заборгованість із неї, позивач не надав.

Крім того, колегія суддів зауважує, що право на стягнення платежів за ч. 2 ст. 625 ЦК України виникає у кредитора після закінчення строку кредитування (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). А з довідки АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 20) вбачається, що строк дії картки, виданої за кредитним договором б/н між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , закінчується в березні 2022 року. Тобто, банк на момент звернення з позовом не мав право нараховувати платежі за нормами ст. 625 ЦК України.

В постанові Верховного Суду у справі № 595/290/17 від 16.08.2019 звертається увага на те, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішення справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Тобто, той факт, що відповідачка не висловила доводи на спростування тверджень позивача, не позбавляє банк обов`язку обґрунтувати належними та достатніми доказами свої позовні вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь банку заборгованості за кредитним договором, оскільки позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів узгодження з позичальницею умов, на підставі яких він нараховував заборгованість.

Кредитор має право на стягнення коштів, якими фактично користувалась відповідачка, однак таких вимог банк не заявляв, поточне тіло кредиту визначено банком в розмірі 0,00 грн.

Решта заявлених вимог не обґрунтовані належним чином, а тому суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю його вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростували висновки суду першої інстанції, отже апеляційна скарга залишається без задоволення.

Судові витрати залишаються за скаржником.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді