Дата документу 15.10.2020 Справа № 336/1635/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/1635/19 Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/2381/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої затопленням квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої затопленням квартири.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Власником житлового приміщення АДРЕСА_2 є ОСОБА_1

16.12.2018 року у другій половині дня її квартиру було залито гарячою водою з вище розташованої квартири НОМЕР_1 .

Через контакт центр 1580 нею була зроблена заявка за номером 347368 від 16.12.2018 р., о 20:06 бригада КП Запоріжремсервіс МАС не змогла потрапити і обстежити квартиру відповідача, через не надання доступу.

17.12.2018 р. в її квартирі було проведено обстеження представниками ОСББ "Брюллова 11", складений комісійний акт, згідно якого затоплення відбулося внаслідок пошкодження трубопроводу опалення в квартирі відповідача.

Внаслідок затоплення її квартири, були залиті усі приміщення, а саме: кімната площею 20 м.кв., кухня 7,5 м.кв., коридор 4,8 м.кв., вбудована шафа 0,6 м.кв., балкон. На момент складання акту води на підлозі не було, але стелі та стіни мали сліди намокання та вологі на дотик.

Вона неодноразово зверталася до відповідача щодо вирішення питання стосовно компенсації та усунення наслідків залиття квартири, проте відповідач відмовлявся вирішити це питання і навіть не надав доступу до своєї квартири.

29.12.2018 р. її квартиру повторно оглянуто комісією, про що було складено акт. При повторному огляді було встановлено, що окрім слідів намокання у вигляді плям на стелях, шпалери частково відклеїлись, сильно пошкоджені двері у кімнату, кухню та туалет. Деформовано лутки та двері, частково пошкоджена шафа та кухонні меблі.

Через ненадання доступу до квартири АДРЕСА_3 головою ОСББ ОСОБА_3 було направлено письмову вимогу відповідачу, і запропоновано дату огляду квартири, а саме - 11.02.2019 р.

При огляді квартири АДРЕСА_3 було виявлено, що на балконі встановлені додаткові радіатори ЦО, вхідні трубопроводи закриті гіпсокартоном, виконане переобладнання трубопроводів. Відсутня дозвільна та проектна документації. Складений відповідний акт.

На підтвердження того, що у відповідача відсутня дозвільна та проектна документація, надано відповідь від 07.02.2019 р. Концерну Міські теплові мережі, з якої вбачається, що власник квартири АДРЕСА_3 не звертався із заявами про зміну опалювальної площі.

Згідно звіту про оцінку збитку нанесеного майну - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2018 р., складеного оцінювачем ОСОБА_4 , складає 59284,25 грн.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди в розмірі 59284,25 грн., витрати на проведення експертизи - 2700 грн., та судові витрати в сумі 768,40 грн., що разом складає 62752,65 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану залиттям квартири в сумі 59284,25 грн. та витрати на проведення експертизи в сумі 2700 грн., що разом складає 61984,25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 768,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд порушив його права брати участь у судовому засіданні особисто або через свого представника, оскільки він є особою 1956 року народження, і вимушений був знаходитися на самоізоляції у зв`язку з карантинними заходами запровадженими в країні. Суд без присутності сторін одноособово допитав в судовому засіданні свідків. Він та його представник були позбавлені можливості поставити питання свідкам та з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Причиною затоплення в рішенні вказано пошкодження трубопроводу опалення. При цьому будь-яких механічних пошкоджень трубопроводу при зовнішньому огляді членами комісії встановлено не було. судом не було встановлено причину залиття та особі винну в завданні шкоди, оскільки згідно роздруківки звернень до контакт центру 1580, після перекриття аварійною службою стояка опалення, теча гарячої води триває.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено завдану їй шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12.10.2013 р. (а.с.34).

Квартира АДРЕСА_2 належить відповідачу ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.68).

16 грудня 2018 року відбулося залиття квартири позивача.

17 грудня 2018 року комісією у складі голови комісії голови правління ОСББ «Брюллова-11» Деминенка В.П., членів комісії головного інженера ООО «R.E.M» ОСОБА_5 та інженера ООО «R.E.M» Юзвенка А.А. було складено акт про залиття квартири АДРЕСА_1 .

Вищевказаним актом встановлено, що залиття вказаної квартири виникло 16 грудня з вини мешканців вищерозташованої квартири АДРЕСА_3 зазначеного житлового будинку, а саме пошкодження трубопроводу опалення.

В акті зазначено, що в квартирі АДРЕСА_4 залито всі приміщення: кімната площею 20 м.кв., кухня 7,5 м.кв., коридор 4,8 м.кв., вбудована шафа 0,6 м.кв., балкон.

На момент складання акту води на підлозі не було, але стелі та стіни мали сліди намокання та вологі на дотик. Пошкоджені меблі та міжкімнатні двері. Електропостачання квартири тимчасово відключено.

В даному акті також зазначено, що на момент складання акту власники квартири АДРЕСА_3 відсутні (а.с.29).

Встановлено, що 29 грудня 2018 року квартиру позивача повторно було оглянуто комісією, про що було складено акт.

Згідно акту, при повторному огляді встановлено, що окрім слідів намокання у вигляді плям на стелях, шпалери частково відклеїлись, сильно пошкоджені двері у кімнату, кухню та туалет. Деформовано лутки та двері, частково пошкоджена шафа та кухонні меблі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що складені акти від 17 грудня 2018 року та від 29 грудня 2018 року, за формою та змістом відповідають вимогам п.2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 №76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, форма якого передбачена додатком № 4.

З матеріалів справи вбачається, що у Додатку №4 відображено: дату та місце залиття, конкретні пошкодження квартири.

Судом першої інстанції встановлено, з наданих показань допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_3 , що обставини справи викладені в актах відповідають дійсності.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд у відсутності учасників справи допитав свідків, чим порушив право відповідача поставити свідку запитання.

Колегією суддів встановлено, що свідки були допитані в судовому засіданні з дотриманням вимог статті 230 ЦПК України, ОСОБА_1 належним чином був повідомлений про розгляд справи 30 квітня 2020 року, що підтверджується належними доказами, а саме повідомленням про вручення судової повістки (а.с.178).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 27 лютого 2020 року розгляд справи було відкладено на 30.04.2020 р. саме за клопотанням відповідача на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України.

Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Представник відповідача направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи через його зайнятість у іншому провадженні.

Разом з тим, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час та місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

З огляду на те, що судові засідання неодноразово відкладалися за клопотанням відповідача через зайнятість його представника в іншому процесі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для повторного відкладення розгляду справи, яка перебуває в провадженні суду з 2019 р. та в рамках проведено підготовче провадження, під час якого сторонами надані певні докази в обґрунтування позову та заперечень проти нього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом не було встановлено причину залиття квартири позивача та не було встановлено особу винну в завданні шкоди.

Колегія суддів вважає вказані доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Положеннями статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Так, відповідно до Звіту про оцінку збитку нанесеного майну однокімнатна квартира та кухонні меблі, меблі передпокою, що розташовано за адресою: АДРЕСА_5 , який складений оцінювачем ОСОБА_4 вартість ремонтно-будівельних робіт по відновленню оздоблення нерухомого майна однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , що зазнало ушкоджень однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , та кухонної меблі і меблі передпокою зазнало ушкоджень внаслідок залиття жителями квартири на четвертому поверсі № 123 з причини пошкодження трубопроводу опалення складає з урахуванням ПДВ 59284,25 грн. (а.с.7-24).

ОСОБА_1 надав звіт про незалежну оцінку визначення ринкової вартості розміру відшкодування, завданого залиттям однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого загальна вартість ремонтно-будівельних робіт по відновленню оздоблення нерухомого майна однокімнатної квартири та кухонні меблі, вбудовану шафу складає з ПДВ 37170 грн. (а.с.93-101).

Згідно ч.1 ст.10 ЖК України громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

Відповідно до ст. 151 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), зобов`язані забезпечити його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені цивільним законодавством.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 24 січня 2006 року №45, визначено, що власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян.

У статті 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідачів покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Проте, відповідачем не було доведено його вини у залитті квартири позивача та завдання позивачу збитків.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням відповідача було призначено судову будівельно-технічну експертизу, яка не була виконана через несплату стороною, яка заявила клопотання, витрат на її проведення.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що відповідач самоусунувся від доведення відсутності його вини у затопленні квартири позивача.

Положеннями статті 1192 ЦК України визначені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт залиття належної позивачу квартири з вини відповідача та розмір завданої шкоди підтверджується актами про залиття квартири та Звітом про оцінку збитків.

ОСОБА_1 не спростовано презумпцію його вини у заподіянні шкоди майну позивача та не надано доказів того, що шкода була спричинена саме не з його вини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в про те, що судом не встановлено особу винну в завданні шкоди є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 довела завдану їй шкоду, протиправність дій ОСОБА_1 , причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що позивачу завдані збитки внаслідок залиття квартири відповідачем ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню ОСОБА_2 у розмірі 59284,25 грн. та витрати за проведення оцінки матеріальних збитків після залиття квартири АДРЕСА_4 у розмірі 2700 грн.

Приймаючи при ухваленні рішення звіт, який був наданий позивачем, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що звіт наданий позивачем є більш розширеним та обґрунтованим, в тому числі в частині опису ушкоджень об`єкту дослідження, визначення ринкової вартості майнового збитку нерухомості та вартості матеріалів, на підставі чого оцінювач, який безпосередньо дослідив об`єкт дослідження, дійшов відповідного висновку.

Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді: