Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 686/2696/18

провадження № 61-10218св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Сімоненко В. М., суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., П`єнти І. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 (змінено прізвище на ОСОБА_3 ), про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_6 , який на день смерті був зареєстрований в АДРЕСА_1 . За вказаною адресою на момент смерті батька була також зареєстрована позивачка.

Після смерті батька відкрилась спадщина на наступне майно: житловий будинок з надвірними спорудами, розташований у АДРЕСА_2 ; право на земельну частку (пай); право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства; право на грошові вклади.

14 грудня 2017 року позивачем було подано заяву до Хмельницької районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину. Листом Хмельницької районної державної нотаріальної контори від 20 грудня 2017 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом у зв`язку з оформленням спадщини за ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою спадкодавця.

ОСОБА_2 успадкувала право на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства «Урожай» вартістю 54 659, 00 грн, право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства «Урожай» вартістю 2189, 00 грн, на грошові внески з усіма процентами та компенсаціями на загальну суму 2787,13 грн, всього на суму 59 635,13 грн.

Посилаючись на те, що відповідно до частини першої статті 1261, частини четвертої статті 1268 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) позивачка є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька та прийняла спадщину, враховуючи ту обставину, що на момент відкриття спадщини вона була неповнолітньою, вважає, що її права були порушені, тому просила суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Хмельницької державної нотаріальної контори Гребенніковою О. І. від 15 серпня 2013 року у спадковій справі № 705/2012, зареєстроване у реєстрі № 2-2225, виданого на спадкове майно ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 , що складається з: права на земельну ділянку (пай), посвідченого сертифікатом, яке перебуває в колективній власності сільськогосподарського підприємства «Урожай», розміром 2,77 га; право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) «Урожай», грошові внески з усіма процентами та компенсаціями на загальну суму 2787,13 грн;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Хмельницької державної нотаріальної контори Гребенніковою О. І. від 15 серпня 2013 року у спадковій справі № 705/2012, зареєстроване у реєстрі № 2-2221, виданого на спадкове майно ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 , що складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане 15 серпня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 державним нотаріусом Хмельницької державної нотаріальної контори Гребенніковою О. І. у спадковій справі № 705/2012, зареєстроване у реєстрі № 2-2225.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане 15 серпня 2013 року державним нотаріусом Хмельницької державної нотаріальної контори Гребенніковою О. І. на ім`я ОСОБА_2 у спадковій справі № 705/2012, зареєстроване у реєстрі № 2-2221.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1409,60 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та скасовуючи спірні свідоцтва про право власності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не мала права на спадкування, оскільки на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 була неповнолітньою особою та прийняла спадщину за законом, тому видача свідоцтв про право на спадкове майно відповідачу призвело до порушення права позивача на це майно. Обґрунтовуючи питання щодо спливу позовної давності, суд зазначив, що оскільки про порушення свого права позивач ОСОБА_1 дізналася 20 грудня 2017 року, після отримання відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому позовна давність не сплила.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, однак оскільки відповідач у справі заявила клопотання про застосування строку позовної давності, суд відмовив у позові з підстав порушення строку позовної давності, посилаючись на те, що з 17 серпня 2014 року, з часу досягнення позивачем повноліття, почався перебіг позовної давності, однак ОСОБА_1 звернулася до суду лише 02 лютого 2018 року після сплину трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі

17 травня 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року.

Касаційна скарга обґрунтована порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме: частини четвертої статті 1268 ЦК України, статті 261 ЦК України, пункту 5 частини 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування».

Заявниця зазначає, що на момент смерті батька постійно проживала з ним та була неповнолітньою, тому вважається такою, що прийняла спадщину. Подання заяви про прийняття спадщини є її правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 ЦК України. Про порушення свого права позивачка дізналася лише в грудні 2017 року з відповіді Хмельницької районної державної нотаріальної контори, якою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом у зв`язку з оформленням спадщини за ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою спадкодавця. До грудня 2017 року позивачка не знала та не могла знати про порушення своїх прав, оскільки не знала, що відповідачка у 2013 році оформила на себе все спадкове майно та отримала спірні свідоцтва про право на спадщину. На зазначені обставини суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

У липні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам матеріального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Верховний Суд приймає аргументи, наведені у касаційній скарзі з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_6

ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_6 .

На час відкриття спадщини позивач була неповнолітньою особою, заяву про відмову від прийняття спадщини за законом до нотаріуса не подавала.

06 грудня 2012 року ОСОБА_2 звернулася до Хмельницької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

14 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до Хмельницької районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживала разом з померлим.

15 серпня 2013 року Хмельницькою районною державною нотаріальною конторою відповідачу було видано два свідоцтва про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за №№ 2-2221 та 2-2225).

Згідно із вказаними свідоцтвами про право на спадщину відповідач успадкувала право на житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_2 на території Антонівської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області; земельну частку (пай) КСП «Урожай», що посвідчується сертифікатом про право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3, вартістю 54 659,00 грн; право власності на майновий пай члена КСП «Урожай», що підтверджується майновим сертифікатом серії НОМЕР_4, вартістю 2189,00 грн; грошові внески з усіма процентами та компенсаціями на загальну суму 2787,13 грн.

14 грудня 2017 року ОСОБА_8 подала заяву до Хмельницької районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Листом Хмельницької районної державної нотаріальної контори від 20 грудня 2017 року у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом відмовлено у зв`язку з оформленням спадщини іншою особою - ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою спадкодавця.

До часу відкриття спадщини спадкодавець був зареєстрований, але фактично не проживав разом із позивачем, що підтверджується обліковою карткою об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки, довідкою, виданою старостою сіл Антонівка та Катеринівка Батурко Л. А. від 15 грудня 2017 року № 1064.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун.Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК України слід прийти до висновку, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частинах третій, четвертій статті 1269 ЦК, слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу.

Для з`ясування обставини прийняття неповнолітньою особою спадщини необхідно встановити факти, що спадкоємець є дитиною спадкодавця, на час відкриття спадщини є неповнолітньою особою, неповнолітньою особою не подано заяви про відмову від прийняття спадщини.

Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 183/4406/16) було зроблено висновок, відповідно до якого частина четвертої статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України).

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є донькою спадкодавця і має право на спадкування за законом у першу чергу. На час відкриття спадщини донька спадкодавця була неповнолітньою особою. Заяву про відмову від прийняття спадщини за законом позивач не подавала. Тобто позивач прийняла відповідну спадщину в силу прямої дії норми матеріального права, а тому правила частини першої статті 1269 ЦК України на неї не поширюються.

Частиною третьою статті 1269 ЦК України передбачено право, а не обов`язок особи, яка досягла чотирнадцяти років, на подання заяви про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника, а частиною четвертою цієї норми права конкретизовано, що подання відповідної заяви від імені малолітньої, недієздатної особи має бути здійснено її батьками (усиновлювачами), опікунами.

Виходячи з вищевикладеного, висновки суду першої інстанції про порушення спадкових прав позивача при видачі спірних свідоцтв про право на спадщину за законом від 15 серпня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 є обґрунтованими.

Висновки апеляційного суду про те, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом є помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як вбачається з матеріалів справи, про порушення свого права на спадщину за законом позивачка дізналася 20 грудня 2017 року, коли їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право власності на спадщину за законом, що є моментом, з якого починається перебіг строку позовної давності у даних спірних правовідносинах.

Висновок апеляційного суду, що перебіг позовної давності почався 17 серпня 2014 року, з часу досягнення позивачем повноліття є помилковими, з огляду на те, що не містить свого підтвердження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що про порушення свого права позивачка дізналася саме з відповіді нотаріусу (20 грудня 2017 року), якою їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право власності на спадщину за законом, та повідомлено, що ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою спадкодавця, оформила спадщину на спірне майно, та отримала оскаржувані свідоцтва про право на спадщину.

Крім того відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що про порушення своїх прав, а також про наявність спірних свідоцтв про право на спадщину позивачка знала раніше.

Виходячи з вищезазначеного, висновки апеляційного суду про порушення позивачкою строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та необґрунтованими.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з аргументами касаційної скарги щодо відповідності закону рішення суду першої інстанції.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Апеляційний суд помилково скасував рішення міського суду, з підстав пропуску позивачкою строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

У зв`язку із наведеним Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про скасування рішення суду першої інстанції та ухваленні нового рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог, не відповідає як нормам матеріального права, так і принципу справедливості правосуддя у зв`язку із чим таке рішення не може вважатися законним і підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України, як помилково скасованого.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги ОСОБА_1 , понесені нею судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 1969,40 грн слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року скасувати, залишити в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1969,40 грн (тисячу дев`ятсот шістдесят дев`ять гривень сорок копійок) судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш Є. В. Петров
С. Ю. Мартєв С. П. Штелик