П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року м. Київ

Справа № 757/5447/20-ц

Провадження: № 22-ц/824/11614/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року, постановлену під головуванням судді Ільєвої Т.Г.,

за скаргою ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Кулініча Дмитра Олександровича від 06 грудня 2019 року щодо виправлення описки у назві суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, винесеної у межах виконавчого провадження № 57476849,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що факт не надіслання йому оскаржуваної постанови у передбачені Законом строки та ознайомлення із її змістом лише 22.01.2020 року може бути підтверджений лише матеріалами виконавчого провадження. Отже, твердження суду першої інстанції щодо не надання доказів про не отримання ним оскаржуваної постанови є необґрунтованими.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Увідповідності до вимог статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями частини 1 статті 74 вказаного закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (ст. 449 ЦПК України).

Відповідно ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Окрім того, згідно роз`яснень, які містяться в пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" від 07 лютого 2014 року № 6, відповідно до ст. 385 ЦПК України (в редакції Кодексу, яка діяла до 15.12.2017 року) скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Такий строк є процесуальним, може бути поновлений за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому, заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що у разі подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби з пропущенням строку встановленого законом, така скарга залишається без розгляду.

Як убачається із матеріалів справи, 05.02.2020 року ОСОБА_1 подав до суду скаргу на постанову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Кулініча Д.О. від 06.12.2019 року про виправлення описки у назві суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, винесеної в межах виконавчого провадження № 57476849 разом із клопотання про визнання поважними та поновлення строків на звернення до суду із відповідною скаргою.

Клопотання обґрунтоване тим, що 22.01.2020 року під час ознайомлення його, ОСОБА_1 , представника із матеріалами виконавчого провадження було виявлено факт винесення приватним виконавцем оскаржуваної постанови. На час звернення із даною скаргою до суду, копії оскаржуваної постанови від 06.12.2019 року ним так і не отримано.

Отже, зі змісту скарги убачається, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався 22.01.2020 року, під час ознайомлення його представника із матеріалами виконавчого провадження.

При цьому, згідно із штемпелем на поштовому відправленні, ОСОБА_1 направив до суду скаргу на дії приватноговиконавця 03 лютого 2020року, тобто, у десятиденний строк, встановлений статтею 449 ЦПК України з моменту, коли йому стало відомо про оскаржувану дію.

Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що скаржником не було надано належних доказів, які б могли свідчити про поважні причини пропуску.

Ізтаким висновком суду першої інстанції колегія суддівпогодитись не може виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Постановляючи ухвалу про залишення скарги без розгляду, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 щодо поважності пропуску строку на звернення до суду із скаргою, зокрема, щодо неотримання ним копії оскаржуваної постанови від 06.12.2019 року та факту ознайомлення його представника із матеріалами виконавчого провадження лише 22.01.2020 року. Дана обставина може бути підтверджена лише матеріалами виконавчого провадження.

Висновок суду першої інстанції про те, що заявник при зверненні до суду повинен був довести, що йому не направлялись або нимне отримувалась оскаржувана постанова, колегія суддів вважає помилковим, адже за своїм змістом вказані докази може подати лише особа, яка здійснювала відповідне надсилання (надання, вручення) документів.

Слід відмітити, що подана скарга не містить клопотання про витребування та дослідження матеріалів виконавчого провадження.

В той же час, суд першої інстанції, не вчинив дій, передбачених статтею 12 ЦПК України, а саме, не роз`яснив заявнику його право заявити відповідне клопотання та не попередив про наслідки не вчинення заявником відповідних процесуальних дій, а, якнаслідок, дійшов передчасного висновку про залишення скарги без розгляду з підстав пропущення скаржником строку, встановленого законом.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М.В. проти України», заява № 63520/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що висновок суду про пропуск заявником строку звернення до суду зі скаргою є передчасним, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль