ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №523/5743/19

Апеляційне провадження №22-ц/813/2477/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М, Сєвєрової Є.С.,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу адвоката Хотіна Віталія Борисовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 25 липня 2019 року, постановленого під головуванням судді Шепітко І. Г.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзив на позов

У квітні 2019 року Одеський національний медичний університет (далі - ОНМедУ, університет) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на навчання.

Позовна заява мотивована тим, що з 2009 року відповідачка навчалася на контрактній формі навчання на медичному факультеті ОНМедУ та в подальшому, з 04 лютого 2013 року, переведена на бюджетну форму навчання.

На підставі укладеної між сторонами угоди №5 від 04 лютого 2013 року відповідачка зобов`язалась прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я України (далі -МОЗ України) і відпрацювати не менше 3 років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України або відмови відпрацьовувати не менше 3 років - відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання, у встановленому порядку.

Після закінчення університет у червні 2015 року ОСОБА_3 була направлена для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до Снігурівської центральної районної лікарні Управління охорони здоров`я Миколаївської обласної державної адміністрації в якості лікаря-лаборанта з 01 серпня 2015 року.

Посилаючись на те, що відповідачка не виконала умови угоди №5 від 04 лютого 2013 року та не працевлаштувалася відповідно до зазначеного державного замовлення, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму витрат на навчання за період з 2013 року по 2015 рік у розмірі 29 984 грн., а також суму виплаченої стипендії за період з 2013 року по 2015 рік у розмірі 993,72 грн.(а.с.2-8).

Короткий зміст заочного рішення суду та заяви про його перегляд

Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 25 липня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 суму витрат на навчання за період з 2013 по 2015 р.р. у розмірі 29 984 грн. та суму виплаченої стипендії за період з 2013 по 2015 рік у розмірі 993,72 грн. на користь ОНМедУ в інтересах Державного бюджету України.

Вирішено питання про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОНМедУ судового збору в сумі 1762грн.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 після закінчення ОНМедУ, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, не відпрацювала трирічний термін за місцем призначення, тому необхідно стягнути з відповідачки витрати на навчання за період з 2013 по 2015 рік у розмірі 29 984 грн. та суму виплаченої стипендії за період з 2013 по 2015 рік у розмірі 993,72 грн.(а.с.49-53).

19 вересня 2019 року представник відповідачки адвокат Хотін В.Б. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 25 липня 2019 року, посилаючись на те, що відповідачка не була сповіщена про дату, час та місце розгляду справи.

Крім того, не спростовуючи доводи позовної заяви про те, що відповідачка дійсно не приступила у встановлений термін до проходження інтернатури (по сімейним обставинам) та розмір витрат на навчання, зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки відповідачка повинна була приступити до роботи з 01 серпня 2015 року, тому строк почався з 02 серпня 2015 року. Трирічний строк позовної давності сплив 01 серпня 2018 року. Університет з позовом звернувся до суду лише 09 квітня 2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові (а.с.59-64).

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 02 жовтня 2019 року в заяві про перегляд заочного рішення від 25 липня 2019 року відмовлено (а.с.72-73).

Короткий зміст доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Хотін В.Б. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким застосувати позовну давність та на цій підставі відмовити в позові.

Неправильність рішення суду мотивував порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт, крім доводів, що містяться у його заяві про скасування заочного рішення, зазначив, що заява про застосування строку позовної давності розглядається судом апеляційної інстанції, якщо відповідач не брав участь у справі, на що звертає увагу Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14, провадження №14-59цс18 (а.с.77-84).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОНМедУ ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Зокрема, представник позивача, зазначила, що строк позовної давності не пропущено, оскільки ОНМедУ дізнався про неприбуття відповідачки до місця державного розподілу у 2018 році, та крім того, угодою від 04 лютого 2013 року встановлений трирічний термін відпрацювання, зі спливом якого пов`язане обчислення позовної давності, в зв`язку з чим перебіг строку позовної давності розпочався у 2018 році.

Згідно ч.2 ст.282 ЦПК України, розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження.

З урахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів палати з розгляду цивільних справ зменшилась з 48 до 15 суддів), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, ч.1ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 ч.1ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, що з 2009 року ОСОБА_3 навчалася на контрактній формі навчання на медичному факультеті №4 ОНМедУ, спеціальність «медико-профілактична справа».

За наказом № 283-с по ОНМедУвід 18 лютого 2013 року, ОСОБА_3 переведено на бюджетну форму навчання з 04 лютого 2013 року в зв`язку з тяжким сімейним станом (а.с.12).

04 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОНМедУ була укладена та підписана угода №5 про підготовку фахівців з вищою освітою. Відповідно до наведеної угоди, ОСОБА_3 продовжила навчання в ОНМедУ на бюджетній формі навчання за спеціальністю «медико-профілактична справа», на четвертому курсі медичного факультету (а.с.11).

У червні 2015 року ОСОБА_3 закінчила університет та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до Снігурівської центральної районної лікарні Управління охорони здоров`я Миколаївської обласної державної адміністрації у якості лікаря-лаборанта.

До проходження інтернатури та подальшого відпрацювання встановленого законодавством трирічного терміну відповідач мала приступити з 01 серпня 2015 року.

23 липня 2018 року під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності ОНМедУ за період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням, до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів, а саме: неприбуття до інтернатури у 2015 році в тому числі й випускниці ОСОБА_3 (а.с.14-23).

У відповідності до положень ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, одним з таких наслідків є відшкодування збитків.

Так, відповідно до розділу 2.2.5 Угоди, відповідачка ОСОБА_4 взяла на себе зобов`язання прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я та відпрацювати там не менше трьох років за спеціальністю після закінчення інтернатури. У разі відмови випускник повинен відшкодувати до державного бюджету вартість навчання (а.с.11).

Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем, відповідає вимогам ЦК України щодо свободи договору ( ст.3,627 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 , закінчивши навчання на бюджетній формі у Одеському національному медичному університеті, за місцем направлення на роботу до Снігурівської центральної районної лікарні Управління охорони здоров`я Миколаївської обласної державної адміністрації у якості лікаря-лаборанта не прибула.

Отже, ОСОБА_4 не було дотримано вимог законодавства України та угоди №5 від 04 лютого 2013 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.

Відповідно до ч.2ст.52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Таким чином відповідачем не було дотримано вимоги законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тому в її діях наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина.

Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії.

Відповідна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 липня 2019 року по справі № 607/4359/15-ц.

Так, за розрахунками ОНМедУ за весь період з 04 лютого 2013 року по 30 червня 2015 року сума витрат на навчання ОСОБА_3 (без урахування стипендіального фонду) складає 29 984 грн.(а.с.24).

Згідно з розрахунками ОНМедУ за період навчання з 2013 року по 2015 рік відповідачу ОСОБА_3 була виплачена стипендія у розмірі 993,72 грн.(а.с.25).

Правильність зазначених розрахунків відповідачкою та її представником не оспорюється.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено ч.2ст.52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року,( у тому числі на час укладення угоди №5 від 04 лютого 2013 року), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення угоди №5 від 04 лютого 2013 року).

Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії.

Таким чином, ОНМедУ угода №5 від 04 лютого 2013 року виконана у повному обсязі: відповідачка пройшла повний курс навчання в ОНМедУ за державний кошт, не сплачуючи за навчання власні грошові кошти, отримала відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти бюджету. У свою чергу, відповідач умови договору не виконала, з часу закінчення не відпрацювала три роки.

Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням;у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо обов`язку відповідача відшкодувати фактичні витрати, пов`язаних з її утриманням під час навчання в університеті.

Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (касаційне провадження № 61-14476св18), постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (касаційне провадження № 61-32084св18), постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (касаційне провадження № 61-26840св18), постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (касаційне провадження № 61-1116св17) та інших.

Разом з тим, представником відповідачки в апеляційній скарзі заявлено:

-що ОСОБА_1 не було відомо про те, що вона є відповідачем у цивільній

справі за позовом ОНМедУ до неї про стягнення витрат про навчання,

-про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову саме з цієї

підстави (а.с.59-64,77-84).

Апеляційним судом встановлено, що суду першої інстанції, при виконанні вимог ч.7ст.187 ЦПК України, ще у квітні 2019 року було відомо від відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області, що ОСОБА_3 у 2016 році змінила прізвище на ОСОБА_1 та як ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 . (а.с.32)

Надсилаючи за вказаною адресою повістку відповідачці на 25 липня 2019 року секретар суду на конверті вказав прізвище ОСОБА_3 замість прізвища ОСОБА_1 (а.с.48).

Повертаючи рекомендоване повідомлення суду без виконання, поштовий оператор зазначив у довідці, що ОСОБА_3 за адресою, зазначеною судом не проживає (а.с.47-48).

Не містять матеріали справи й дані про отримання відповідачкою ухвали суду про відкриття провадження у справі.

За таких обставин, ухвалюючи 25 липня 2019 року заочне рішення у відсутності відповідачки, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про її належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Таким чином, є підстави вирішення апеляційним судом заяви відповідачки про застосування позовної давності.

Таких правових позицій дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14, провадження №14-59цс18.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦК України ).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ч.1ст.261 ЦК України).

А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Так, ст.267 ЦК України встановлені наслідки спливу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.2.2.5.угоди №5 від 04 лютого 2013 року на яку посилається позивач як на підставу для стягнення з відповідача грошових коштів, студент зобов`язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше трьох років. В разі відмови - випускник повинен відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

Таким чином, обов`язок з відшкодування витрат виникає після відмови студента їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України, або відмови відпрацьовувати не менше трьох років за таким направленням.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується безпосередньо з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З аналізу змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, вбачається, що законодавцем встановлена презумпція можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Доведенню підлягає також той факт, що позивач не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка з 01 серпня 2015 року повинна була приступити до роботи, тому з 02 серпня 2015 року починає перебіг строк позовної давності, який сплив 01 серпня 2018 року.

При цьому, колегією суддів звернута увага на те, що актом від 23 липня 2018 року, визначено, що в результаті невиконання випускниками, у тому й числі й відповідачем, умов угод в частині повноти відпрацювання в замовника за місцем призначення не менше трьох років після закінчення ОНМедУта невжиття заходів по відшкодуванню витрат на підготовку спеціалістів, які не відпрацювали обумовлений термін, державному бюджету завдано збитків 3665175,00 грн. Крім цього вказаним особам сплачено стипендії на загальну суму 1 847 160,13 грн.

Проте незважаючи на акт, який складено 23 липня 2018 року, з позовом університет звернувся до суду лише 09 квітня 2019 року,тобто з пропуском строку позовної давності, та при цьому не поставив питання про поновлення строку позовної давності.

Позивачем не доведено об`єктивних причин для відступлення від принципів юридичної визначеності і остаточності та необхідності вирішення заявлених ним позовних вимог про відшкодування понесених витрат, право на стягнення яких виникло з моменту не виходу відповідача на роботу і з цього часу пройшло більше трьох років.

Як вбачається зі службової довідки декана факультету після дипломної освіти ОНМедУ від 25 липня 2016 року встановлено факт того, що випускниця Одеського національного медичного університету 2015 року ОСОБА_4 , 1993 року народження, не приступила до проходження інтернатури у встановлений термін.

У березні 2016 року Деканатом факультету післядипломної освіти ОНМедУ на адресу випускника ОСОБА_3 направлено лист за вих.№ 07-31/07ін з вимогою термінового повідомлення прибуття на роботу (згідно розподілу), місця працевлаштування, проте відповіді від випускника отримано не було.

Тобто, у березні та липні 2016 року позивачу було відомо, що відповідачка ОСОБА_4 не приступила до проходження інтернатури у встановлений термін.

Укладаючи угоди, позивач ОНМедУзобов`язаний перевіряти виконання договірних зобов`язань за укладеною з відповідачем угодою. Позивач з метою захисту свого порушеного права не був позбавлений можливості протягом відповідного терміну часу направити запит для встановлення осіб, що не прибули за місцем розподілу чи не приступили до роботи та не виконали умов укладеної з ними угоди, проте не зробив цього без наявності на це поважних причин, що не є підставою для виникнення права звернення до суду з позовом про відшкодування витрат на навчання.

При цьому, суд враховує, що позивач та роботодавець ОСОБА_4 перебували в структурі одного міністерства, вони не були позбавлені можливості, шляхом налагодження відповідної взаємодії в межах вказаного міністерства, своєчасно інформувати один одного про відповідні факти не прибуття осіб, які закінчили навчання за кошти державного бюджету за місцем їх розподілу та не з`явились за місцем роботи.

Доводи позивача про те, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки за пунктом 4.1. угоди №5, укладеною між позивачем та відповідачкою, угода діє до закінчення трирічного терміну відпрацювання згідно з направленням МОЗ України є необґрунтованими, оскільки строк виконання зобов`язання відповідачкою почався з моменту виконання її зобов`язань, виходячи із вищевказаних норм закону.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності та за наявності заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності відмовляє у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності .

Відповідна правова позиція, щодо застосування позовної давності в подібних спорах, міститься у постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року №643/4697/13-ц.

Інші доводи позивача не спростовують вказаних обставин, тому мають бути відхилені.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Хотіна Віталія Борисовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 25 липня 2019 року скасувати.

В позові Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: