ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/719/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/7785/19 Категорія: 351000000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

третя особа - Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправними дії, зняття обмеження та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправними дії, зняття обмеження та стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в АТ КБ «ПриватБанк» відкрито зарплатну картку № НОМЕР_1 в гривні, на яку зараховується виключно заробітна плата, інші кошти по ній не облікуються.

З наданої Банком довідки від 19 березня 2019 року вбачається, що операції до вказаній картці обмежені на підставі постанови про накладення арешту ВП№ 44853915 від 14 лютого 2019 року.

19 березня 2019 року позивач отримав у відділі примусових виконань рішень управління державної виконавчої служби копію постанови від 14 лютого 2019 року про арешт коштів боржника, винесену у виконавчому провадженні № 44853915.

Відповідно до вказаної постанови, відділом примусового виконання рішень на підставі наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки накладено арешт на грошові кошти, що містяться на його рахунках у АТ КБ «ПриватБанк», в тому числі, на картці № НОМЕР_1 , та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення на які заборонено законом, та належать боржнику.

Під час здійснення виконавчого провадження, арешт може бути накладений на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 7 ч. З ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він собі вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Накладення арешту на кошти, що обліковуються на належній йому картці № НОМЕР_1 , призначеній для виплати заробітної плати, разом із здійсненням відрахувань з тієї ж заробітної плати на підставі постанови відділу ДВС у виконавчому провадженні № 44853915, призвело до того, що стягнення звернуто на всю його заробітну плату. Як наслідок, він не має можливості отримати кошти виплаченої заробітної плати та позбавлений коштів для утримання себе та своєї сім`ї, для забезпечення нормального рівня життя, що є порушенням моїх конституційних прав, а також гарантій та прав, встановлених Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці».

Позивач вважає, що картка № НОМЕР_1 має спеціальний режим використання, а отже, відповідно до приписів пункту 7 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», статті 43 Конституції України, частини 1 статті 115, частини 5 статті 97 КЗпП України, статті 22, частин 1, 6 статті 24, частини 3 статті 15 Закону України «Про оплату праці», пунктом 6.9 глави 6 Інструкції № 492, накладення арешту на кошти, які обліковуються на даній картці, заборонено законом.

ОСОБА_1 звертався до АТ КБ «ПриватБанк» та просив зняти обмеження у користуванні коштами, які обліковуються на його зарплатній картці, проте Банком було відмовлено.

05 серпня 2019 року позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень з проханням винести постанову про зняття арешту з рахунку та направити її до АТ КБ «ПриватБанк». Відділ примусового виконання рішень листом за вих. № 6715/2.1-33 від 8 серпня 2019 року відмовив з огляду на відсутність підстав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», для зняття арешту.

Частиною 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Згідно з частиною 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Вважає ,що банк, в якому арештовано кошти боржника відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», має повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

У разі наявності у постанові державного виконавця вказівки на непоширення арешту на кошти на рахунках, накладення арешту або звернення на які заборонено законом, встановлення банком обмежень на користування коштами на таких рахунках на підставі постанови органу ДВС є неправомірними діями банку.

Просив суд, визнати протиправними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо встановлення обмеження у користуванні коштами на зарплатній картці № НОМЕР_1 , відкритій ОСОБА_1 , на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області № 44853915 від 14 лютого 2019 року про арешт коштів боржника. Зняти обмеження у користуванні коштами на зарплатній картці № НОМЕР_1 , відкритій ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що картковий рахунок позивача не є рахунком із спеціальним режимом використання, позивач є фізичною особою і його посилання на положення статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим, а при отриманні постанови про арешт коштів боржника від 14 лютого 2019 року Банк був зобов`язаний прийняти її до виконання. Накладаючи арешт на кошти, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 згідно постанови від 14 лютого 2019 року банк діяв в межах та у спосіб, встановлений законом.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилався на те, що пунктом 7 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», статті 43 Конституції України, частини 1 статті 115, частини 5 статті 97 КЗпП України, статті 22, частин 1, 6 статті 24, частини З статті 15 Закону України «Про оплату праці», пунктом 6.9 глави 6 Інструкції № 492, зарплатний картковий рахунок є спеціальним рахунком, тому накладення арешту і звернення стягнення на кошти, які облікуються на даному рахунку, одночасно із утриманням із цієї заробітної плати 20% на підставі постанови ДВС, заборонено законом.

Встановлення обмежень у користуванні коштами, що призначені для виплати заробітної плати, разом із здійсненням відрахувань з тієї ж заробітної плати на підставі постанови відділу ДВС від 17 січня 2018 року, призвело до того, що стягнення звернуто на всю заробітну плату позивача. Позивач не має можливості отримати виплачену йому заробітну плату та позбавлений достатніх коштів для утримання себе та своєї сім`ї, є порушенням конституційних прав позивача.

Постанова ДВС від 14 лютого 2019 року містить застереження про непоширення арешту на кошти, що містяться на спеціальних рахунках та на рахунках, накладення арешту або звернення стягнення на які заборонено законом, оскільки позивач повідомив Банк про здійснення відрахувань із заробітної плати на підставі постанови ДВС.

Скаржник вважає, що відмова Банку у знятті обмежень у користуванні коштами є неправомірними діями Банку.

Згідно з частиною 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини 1 статті 34 цього Закону.

Скаржник зазначає, що банк, в якому арештовано кошти боржника відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», має повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Учасники справи належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, проте в судове засідання на розгляд справи не з`явилися.

ОСОБА_1 про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, шляхом направлення повідомлення на електронну адресу вказану ним в апеляційній скарзі (а.с.63).

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області Вельган О.В. від 17 січня 2018 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у Комплексній дитячо-юнацькій спортивній школі «Вулкан» Черкаської міської ради.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області від 14 лютого 2019 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках боржника , серед яких рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 .

Відповідно до довідок ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19 березня та 25 липня 2019 року ОСОБА_1 має картковий рахунок № НОМЕР_1 (зарплатна картка для виплат), який обмежений згідно з постановою про накладення арешту від 14 лютого 2019 року.

Арешт на грошові кошти накладено постановою державного виконавця у виконавчому провадженні №44853915 з виконання виконавчого листа № 755/4528/14-ц, виданого 21 березня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» основного боргу в сумі 1553844,87 грн., витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом в сумі 15983,44 грн., судових витрат в сумі 243,60 грн., а всього 1570071,91 грн. солідарно.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пунктом 7 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема, на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів, на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до частин 1,2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання незаконних дій Банку в зв`язку з невиконанням положень частини 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках, оскільки вказані положення передбачають особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця, а позивач являється фізичною особою.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 постанову державного виконавця від 14 лютого 2019 року про накладення арешту на грошові кошти не оскаржував, до даного часу вона є чинною. До державного виконавця з питанням зняття арешту з рахунку в порядку передбаченому статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» не звертався.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для визнання незаконними дій Банку щодо встановлення обмеження на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої службиГоловного територіального управління юстиції у Черкаській області, оскільки дії Банку визначені частиною 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» на яку посилається апелянт, відносяться до особливостей звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця, до яких апелянт не відноситься.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що картковий рахунок № НОМЕР_1 не є рахунком із спеціальним режимом використання, оскільки докази цього в матеріалах справи відсутні, а в довідках Банку, що наявні в матеріалах справи (а.с. 7,8) вказано, що № картки/рахунку № НОМЕР_1 , тип рахунку - зарплатна картка для виплат, однак інформація про те, що вказаний рахунок є рахунком із спеціальним режимом використання у вказаних довідках відсутні.

Колегія суддів також звертає увагу, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини відповідно до положень частини 3 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_1 просить визнати протиправними саме дії Банку у зв`язку з невиконанням вимог частини 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до положень пункту 7 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», статті 43 Конституції України, частини 1 статті 115, частини 5 статті 97 КЗпП України, статті 22, частин 1, 6 статті 24, частини З статті 15 Закону України «Про оплату праці», пункту 6.9 глави 6 Інструкції № 492, зарплатний картковий рахунок є спеціальним рахунком, тому накладення арешту і звернення стягнення на кошти, які обліковуються на даному рахунку, одночасно із утриманням із цієї заробітної плати 20% на підставі постанови ДВС, заборонено законом, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки такі твердження не відповідають змісту вищевказаних норм, оскільки вони стосуються обов`язків працедавця щодо своєчасності, порядку та черговості виплати працівникам заробітної плати.

Твердження викладені в апеляційній скарзі про невиконання Банком вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо неповідомлення виконавця про цільове призначення рахунку та повернення постанови виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках, колегія суддів також не може прийняти до уваги, оскільки положення про вчинення таких дій передбачено частиною 3 статті 52 вказаного Закону і як викладено вище стосується порядку звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправними дії, зняття обмеження та стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова