КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4369/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Київ

Справа № 754/11822/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Галась І.А.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів,

встановив:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить змінити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з «1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно» на «1/3 частку від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.07.2017 року і до досягнення дитиною повноліття». Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Вказує, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року у справі №754/5687/17 присуджено стягнути з відповідача ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 18 квітня 2017 року і до повноліття дитини.

Посилається на те, що рішення суду про стягнення аліментів не відповідає вимогам зміненої ст. 182 СК України щодо мінімального розміру аліментів у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, вказує, що відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати свою дитину. Матеріальну допомогу на утримання доньки відповідач надає невчасно та не в повному обсязі, у житті дитини, її вихованні та розвитку участі не бере, що ставить її у скрутне матеріальне становище і не дає змоги повністю задовольнити потреби неповнолітньої дитини в повноцінному харчуванні, купівлі необхідного дитячого одягу та взуття, ліків у разі хвороби, засобів гігієни й інших життєво необхідних речей. Аліментів, які стягуються з відповідача, в умовах збільшення рівня цін та прожиткового мінімуму на дитину, недостатньо для матеріального утримання дитини. Наголошує, що на даний час розмір аліментів, який був визначений рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року, значно менший, ніж встановлений чинним законодавством мінімальний розмір аліментів для дитини відповідного віку.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить змінити визначений рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року по справі № 754/5687/17 спосіб стягнення аліментів з розміру 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, на стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1150 гривень, щомісячно, починаючи з 09.08.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначає, що на даний час розмір аліментів, який був визначений за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року, значно менший ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Він цілком усвідомлює, що аліменти, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 , в умовах збільшення рівня цін прожиткового мінімуму на дитину, недостатньо для матеріального утримання спільної дитини. Однак у нього значно змінилися життєві обставини, а саме: дізнався про те, що має важке хронічне захворювання.

Посилається на те, що він є інвалідом 2 групи. На теперішній час він офіційно працевлаштований та працює в представництві «Кондрад Свісс СА» на посаді кур`єра, проте, через значне погіршення стану свого здоров`я, він відчуває, що невдовзі змушений буде звільнитися з вказаного місця роботи. На теперішній час займається оформленням пенсії, розмір якої становитиме близько 2000 грн. на місяць. В подальшому він має намір забезпечувати себе та утримувати свою дитину за рахунок пенсії та можливого підробітку на дому. Вказує, що у зв`язку із тим, що розмір стягуваних з нього аліментів на підставі рішення Деснянського районного суду від 04 серпня 2017 року є значно меншим від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, беручи до уваги погіршення стану його здоров`я, вірогідну втрату ним роботи, через неможливість виконання посадових обов`язків і як наслідок втрату доходу (з/п), то просить суд змінити спосіб стягнення аліментів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва в складі головуючого судді Панченко О.М. від 07 листопада 2019 року було об`єднано в одне провадження цивільну справу, що знаходиться в його провадженні за № 754/12758/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та цивільну справу, що знаходиться в провадженні судді Галась І.А. за № 754/11822/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, присвоївши цивільній справі загальний №754/11822/19 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Змінено розмір аліментів, визначений рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 серпня 2017 року, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині платежу аліментів за один місяць.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що у позивача ОСОБА_2 змінився матеріальний стан, та збільшились розміри витрат на дитину, а тому посилання суду на цю підставу є безпідставними. Звертає увагу на пункт 17 Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України», відповідно до якого розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

В свою чергу на судових засіданнях позивач зазначала, що підставою звернення до суду було те, що змінилося законодавство, а не її матеріальний стан. Тому вважає, що в цій частині рішення суперечить діючому законодавству. До того ж, якщо брати до уваги позовні вимоги позивача, то це не зміна розміру аліментів, а збільшення мінімального розміру з 30% до 50 %. Вважає, що судом порушені норми ст. 192 СК України при розгляді первісного позову, в яких зазначено підставу збільшення розміру аліментів. Позивач ОСОБА_2 жодним доказом не підтвердила того, що в неї змінився матеріальний стан, чи змінилося здоров`я, в свою чергу ОСОБА_1 надав суду докази того, що в нього як платника аліментів, змінився матеріальний стан, та стан здоров`я, за яким у ОСОБА_1 змінились обставини, оскільки в зв`язку з суттєвим погіршенням стану здоров`я отримав 2-гу групу інвалідності і повноцінно працювати не може.

Зазначає, що враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням, ці норми закону судом першої інстанції порушено, та не вірно застосовано. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями ст.192 СК Українизміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс 13, та у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року №61- 37114св18. Тому висновок суду про відсутність підстав у задоволенні позову ОСОБА_1 є безпідставним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити рішення суду без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку.

Позивач та її представник ОСОБА_5 надіслали засобами електронного зв`язку клопотання про розгляд справи без їх участі. Відповідач ОСОБА_1 надіслав клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з хворобою, додавши висновок лікаря.

Згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції відповідача в його апеляційній скарзі, враховуючи, що явка учасників справи до апеляційного суду є не обов`язковою, колегія суддів визнала можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 червня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ( а.с 8).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 5 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с. 7).

Встановлено, що сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, дитина проживає разом із матір`ю, що не заперечувалось сторонами в суді першої інстанції.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 18 квітня 2017 року і до повноліття дитини (т.1 а.с. 12-13).

Деснянським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження №54600448 з примусового виконання виконавчого листа №754/5687/17 від 15.08.2017 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 18 квітня 2017 року і до повноліття дитини.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 30.10.2019 року у виконавчому проваджені №54600448 з примусового виконання виконавчого листа №754/5687/17-ц, загальний розмір заборгованості станом на 01.10.2019 року становить 37522 грн. 37 коп. (а.с 45).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №421081, ОСОБА_1 має другу групу інвалідності, причина інвалідності - загальне захворювання, інвалідність встановлено на строк до 01 липня 2020 року (т.2 а.с .11).

Відповідно до довідки Представництва «Контрад Свісс СА» від 06.11.2019 року, ОСОБА_1 працює з 03.04.2018 року на посаді кур`єра.

З вказаної довідки вбачається, що за період квітня 2018 року по жовтень 2019 року нарахований дохід за вказаний період складає 63878, 68 грн., з яких, зокрема, 16229, 40 грн. - відрахування зі заробітної плати (аліменти). Всього виплачено за вказаний період 35 192, 93 грн.(т.1 а.с. 46).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та змінюючи розмір аліментів у частині збільшення мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із змінами, внесеними до Сімейного кодексу України, визначений рішенням суду розмір аліментів на теперішній час є нижчим, ніж встановлено законом. Враховуючи матеріальне становище сторін, рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, відсутність у відповідача інших дітей, стан здоров`я відповідача, який є працездатним, а також те, що дитина проживає з матір`ю, потреби дитини для її всебічного розвитку, пріоритетність прав дитини на достатнє забезпечення її потреб та інші встановлені обставини, що мають істотне значення для вирішення даної справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментівсуд виходив з того, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

З висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_2 колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з неправильним застосування норм матеріального права, враховуючи наступне.

Статтею 180 СК України визначено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно частини другої статті 182 СК України (у редакції, чинній до моменту прийняття Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, що набув чинності 08 липня 2017 року, частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, фактично розмір стягнутих рішенням суду аліментів залишився незмінним - 1/3 частина від усіх видів заробітку ( доходу) платника. Єдиною підставою для задоволення позовних вимог та зміни мінімального розміру аліментів з 30% до 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції зазначає зміну норми закону про розмір аліментів, посилаючись на прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08.07.2017 року, яким визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Проте судом першої інстанції не було враховано роз`яснення, що містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до яких зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність юридичного факту. Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у п. 43 у постанови від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18, зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в цій частині, оскільки зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Оскільки підстави для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів відсутні, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, а саме - просить змінити спосіб стягнення з 1/3 частини на стягнення у твердій грошовій сумі в розмірі 1150 гривень.

Згідно з ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів ( частина 3 статті 181 СК України - в редакції Закону № 2037-VIII від 17.05.2017 року).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, оскільки спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів, тоді як ОСОБА_1 є платником аліментів.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до оскарження рішення в частині вирішення позову ОСОБА_1 колегія суддів відхиляє, оскільки законодавством чітко встановлено порядок зміни способу стягнення аліментів за рішенням суду, та яким право звернення до суду з таким позовом надано лише одержувачу аліментів.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментівчи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить, а тому рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що висновки суду, викладені у рішенні в частині задоволення первісних позовних вимог зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому відповідно до вимог п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів- рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року - в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів - скасувати та прийняти постанову:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів - відмовити.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.