Справа № 712/2184/20
Провадження № 2/712/1272/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на те, що він являється сином - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Батьками ОСОБА_3 , тобто, його дідом та бабою, є: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , яка померла - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Батько ОСОБА_3 був власником 1/3 частки квартири

АДРЕСА_1 та мав у приватній власності земельну ділянку площею 0,061 га,

яка розташована на території с. Хвильово-Сорочин Деньгівської сільської ради.

На момент смерті його батька - ОСОБА_3 у 2003 р., йому було - 4 роки.

На момент смерті матері ОСОБА_4 у 2012 року, йому було - 13 років.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.04.2018р. у справі № 712/10521/17, з урахуванням ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.02.2019 та постанови апеляційного суду Черкаської області від 08.05.2019 року за ОСОБА_2 визнано право власності на спадщину у вигляді 1/3 частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,061 га, яка розташована на території с. Хвильово-Сорочин Деньгівської сільської ради після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті ОСОБА_4 .

Право власності ОСОБА_2 на успадковану частину в розмірі 2/3 квартири АДРЕСА_1 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою від 13.12.2018 року №149377554 згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси.

Відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на приватизовану частку квартири в розмірі 1/3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Фактично відповідач здійснив державну реєстрацію частки в розмірі 1/3 два рази, так як згідно рішення Соснівського районного суду до частки 2/3 входила і порахована приватизована частка відповідача в розмірі 1/3.

У зв`язку з чим він позбавлений можливості успадкувати після свого батька - ОСОБА_3 : 1/3 (одна третіх) частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та на 1/3 (одна третіх) частини земельної ділянки площею 0,061 га.

На даний час позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на частку в розмірі 1/3 трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тому виникає необхідність у скасуванні державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на невірно визначну частку квартири в розмірі 2/3 згідно рішення Соснівського районного суду від 06.04.2018 року у справі № 712/10521/17.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя заповіт не залишив. Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України позивач на момент смерті батька та баби будучи малолітньою особою вважається таким що прийняв спадщину.

Просить суд визнати незаконною та скасувати реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме запис про право власності № 149377554 вчинений 13.12.2018 року державним реєстратором, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності

на успадковану частку квартири в розмірі 2/3, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадщину у вигляді 1/9 частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що належала померлому на підставі свідоцтва на право спільної сумісної власності на житло, виданого Соснівським райвиконкомом 27.11.2000 року та у вигляді 1/6 частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , яка померла - ІНФОРМАЦІЯ_2 , що належала померлій на підставі свідоцтва на право спільної сумісної власності на житло, виданого Соснівським райвиконкомом 27.11.2000 року, що успадковує загальну частку 1/3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадщину у вигляді 1/3 частини земельної ділянки площею 0,061 га, яка розташована території с. Хвильово-Сорочин Деньгівської сільської ради, після смерті ОСОБА_3 , який помер - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що належала померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЧР № 5-9-655, виданий на ім`я ОСОБА_3 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити з підстав зазначених у відзиві.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що реєстрація була проведена 13.12.2018 на підставі чинного рішення суду, яке набрало законної сили, також вбачається, що ухвала суду, якою було виправлено допущено описку була винесена лише 06.02.2019, тобто вже після реєстрації права власності, що додатково вказує на відсутність незаконності проведених реєстраційний дій.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач звертався за оформленням спадщини до нотаріуса, оскільки оформленням спадкових справ займаються виключно нотаріуси і ніхто не може їх підміняти за наявності умов оформлення спадкових прав нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії.

Дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) приходить до наступного.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на спадщину задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на спадщину - 2/3 (дві третіх) частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що належала померлим на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого Соснівським райвиконкомом 27.11.2000.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на спадщину після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 2/3 (дві третіх) частини земельної ділянки площею 0,061 га, яка розташована території с. Хвильово-Сорочин Деньгівської сільської ради (державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР №5-9-655, виданий на ім`я ОСОБА_3 ).

Вказаним рішенням Соснівського районного суду від 06.03.2018 року встановлено: « ОСОБА_2 і ОСОБА_4 одружились 17.08.1960 року, про що в книзі записів громадянського стану про одруження зроблено відповідний запис за №13.Даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження від 17.08.1960 року серії НОМЕР_2 .

У подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що вбачається з свідоцтва про народження від 14.08.1969 року серії НОМЕР_3 .

Подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , їх син ОСОБА_3 у встановленому законом порядку приватизували трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Про що органом приватизації Соснівського райвиконкому м. Черкаси винесено розпорядження від 18.10.2000 року № 587 та видано свідоцтво про право власності на житло від 27.11.2000 року б/№. Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на квартиру зареєстровано Черкаським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації, записано у реєстрову книгу з № 207, під №403, на сторінці 181 та видано «Технічний паспорт на приватизовану квартиру». В свідоцтво про право власності на житло від 27.11.2000 рок б/№, після зазначення прізвища, ім`я та по-батькові власників квартири, внесені зміни шляхом доповнення словами «в рівних частках». Зміни застережені підписом начальника відділу Т.О. Савченко і скріплені печаткою.

Відтак, власниками квартири є ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , розмір часток кожного з власників в праві спільної часткової власності є однаковим і дорівнює 1/3 частина.

ОСОБА_3 виданий Державний акт на право приватної власності на землю від 03.02.1997 року серії ЧР №5-9-655 у тому, що на підставі рішення виконкому Деньгівської сільської ради від 03.12.1996 року №8 йому передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,061 га, яв розташована на території с. Хвильово-Сорочин Деньгівської сільської ради. Державний акт на право приватної власності на землю від 03.02.1997 року серії ЧР №5-9-65 зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №655.

ОСОБА_3 і ОСОБА_6 були одружені, шлюб між ними розірвано, про що книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 2002 року січня місяця 15 числа зроблено запис за №10. Підтвердженням даного факту являється свідоцтво про розірвання шлюбу від 15.01.2002 року серії НОМЕР_4 видане відділом реєстрації актів громадянського стану Соснівського районного управління юстиції м. Черкаси Черкаської області. Від даного шлюбу народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що в книзі записів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за №515, відділом реєстрації актів громадянського стану Соснівського районного управління юстиції м. Черкаси Черкаської області видано свідоцтво про народження від 09.06.1999 року серії НОМЕР_5 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено запис про смерть за №1459 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 .

ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 75 років, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 496 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_7 від 27.02.2012.»

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 лютого 2019 року виправлено, допущену в рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2018, описку у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на спадщину, та викладено абзац 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на спадщину - 1/3 (одну третю) частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що належала померлим на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого Соснівським райвиконкомом 27.11.2000.»

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 08 травня 2019 року ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на спадщину - залишено без змін.

Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) з фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1266 ЦК України онуки успадковують ту частку спадщини, яка б належала батькові (матері), якщо б вони були живі на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.04.2018 року ОСОБА_2 , на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2018 року, серія та номер 712/10521/17, зареєстрував право власності на 2/3 частину квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру ІПготек, Єдиного реєтру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.12.2018 року № 149377554.

14.12.2018 року ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_8 , виданого 18.10.2000 Соснівським райвиконкомом, зареєстрував право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.12.2018 року № 150415944.

16.04.2018 року була проведена реєстрація права власності на 2/3 частини квартири за ОСОБА_2 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2018 року, яке набрало законної сили. Ухвала Соснівського районного суду м. Черкаси про виправлення описки була винесена 06.02.2019 року, тобто після реєстрації права власності, що вказує на відсутність незаконності проведених реєстраційних дій.

Крім того, ухвала Соснівського районного суду від 06 лютого 2019 року не була подана сторонами для її реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та відповідно, для внесення змін щодо розміру частки на квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За змістом ст.ст. 51, 54, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Частина перша статті 52 ЦПК України передбачає, що треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи (ч. 1 ст. 53 ЦПК України).

Позивачем ОСОБА_1 в позовній заяві, в якості третьої особи зазначено Управління з питань державної реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, яке відповідно до ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 липня2020 року замінено на належну третю особу - Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради.

При залученні третьої особи ОСОБА_1 не зазначив чи виступає дана третя особа з самостійними вимогами чи не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та на якій стороні (позивача чи відповідача) вона виступає.

В позовних вимогах позивач ставить визнати незаконною та скасувати реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме запис про право власності № 149377554 вчинений 13.12.2018 року державним реєстратором, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на успадковану частку квартири в розмірі 2/3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за ОСОБА_2 , при цьому Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради ставить третьою особою, а не відповідачем.

Під час розгляду даної справи позивачем не заявлялося клопотання про залучення співвідповідача в порядку ст. 51 ЦПК України.

Таким чином, в судовому засіданні позивачем та його представником не доведено факту незаконності проведення реєстраційних дій, а тому позовні вимоги в даній частині не підлягають до задоволення.

Також позивач ставить вимоги про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, а саме на частку квартири та частку земельної ділянки, які також не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Оскільки оформленням спадкових справ займаються виключно нотаріуси і ніхто не може їх підміняти за наявності умов оформлення спадкових прав нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії позивачем не надано суду доказів про звернення його до нотаріуса з заявою для оформлення спадщини.

Так, у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.83 № 4 судам роз`яснено, що відповідно до гл.4 закону від 25.12.74 «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових справ у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу позивачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Отже, зверненню до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, має передувати вирішення питання про видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину.

Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 16.01.2019 по справі №2-390/2006.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 48, 51, 52, 54, 76, 77, 80-82, 89, 175, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, 15, 16, 1216-1218, 1220, 1261, 1268 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування залиши без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Головуючий: Романенко В.А.

Повний текст рішення суду виготовлений 15.10.2020 року.