провадження 2/201/313/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Днепроградстрой» і приватного виконавця Шагана Олексія Анатолійовича про зняття арешту з майна, скасування обтяження нерухомого майна, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виключення відомостей з реєстру обтяжень нерухомого майна, стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19 грудня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Днепроградстрой» і приватного виконавця Шагана О.А. про зняття арешту з майна, скасування обтяження нерухомого майна, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виключення відомостей з реєстру обтяжень нерухомого майна, стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що вона, ОСОБА_1 , разом зі своїм сином ОСОБА_2 є потерпілими особами від рейдерського захоплення в 2015 році всього належного їм на праві власності нерухомого майна, що стало предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000872, яке з обвинувальним актом перебуває на розгляді Вільнянського районного суду Запорізької області. В наслідок зазначених протиправних дій деякі із належних їй на праві власності нерухомих об`єктів були спочатку перереєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на задіяного у рейдерській схемі ОСОБА_3 , а потім на кінцевого набувача - ТОВ «Днепроградострой» (). Такими об`єктами, зокрема, є паркувальні місця № 37 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) і № НОМЕР_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), які знаходяться в будинку АДРЕСА_1 , та паркувальне місце № НОМЕР_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яке знаходиться в будинку АДРЕСА_2 .

Як видно з Інформаційних довідок видно, що з її (позивачки) імені на ОСОБА_3 паркувальне місце № 37 було перереєстроване в Державному реєстрі прав за рішенням державного реєстратора (приватного нотаріуса) від 29 липня 2015 року за індексним номером 23257407, паркувальне місце № 38 - за рішенням від 01 серпня 2015 року за індексним номером 23337890, а паркувальне місце № 166 - за рішенням від 29 липня 2015 року за індексним номером 23253136. При цьому в довідках зазначено, що підставою виникнення у ОСОБА_3 права власності на паркувальні місця є ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року у справі № 200/6192/15-ц. У свою чергу, ТОВ «Днепроградострой» придбало у ОСОБА_3 паркувальні місця на підставі договорів купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року за № 1712 (місце № 37), 1713 (місце № 38), 1714 (місце № 166).

У справі № 200/6192/15-ц ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року, на підставі якої у ОСОБА_3 виникло право власності на паркувальні місця, була скасована ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року. А постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року у справі № 804/14416/15 також були визнані протиправними та скасовані і рішення державного реєстратора (приватного нотаріуса) від 29 липня 2015 року за індексними номерами 23257407 і 23253136 та від 01 серпня 2015 року за індексним номером 23337890 про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на паркувальні місця за ОСОБА_3 ..

Що ж стосується укладених між ОСОБА_3 і ТОВ «Днепроградострой» договорів купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року за № 1712, 1713,1714, на підставі яких в Державному реєстрі прав за ТОВ «Днепроградострой» було зареєстровано право власності на паркувальні місця, то рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року у цивільній справі № 201/14582/15-ц вони були визнані недійсними.

Однак, внесенню до Державного реєстру прав записів про скасування державної реєстрації права власності на паркувальні місця за TOB «Днепроградострой» перешкоджають арешти, що були накладені 16 липня 2018 року і 28 серпня 2018 року приватним виконавцем Шаган О.А. на все належне ТОВ «Днепроградострой» нерухоме майно та, зокрема, на паркувальні місця, про що ним до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відповідні записи про обтяження № 27059426 (спеціальний розділ) та № 27670237, № 27670479, № 27668389, доказом чого є Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 грудня 2018 року.

Таким чином, за викладених обставин вона вимушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту з паркувальних місць, оскільки вважає, що, як на момент накладення арешту, так і на даний час вона є єдиним законним власником паркувальних місць, а перебування паркувальних місць під арештом, накладеним за зобов`язаннями ТОВ «Днепроградострой», по яким вона не відповідає, створює для неї перешкоди у відновленні в Державному реєстрі прав записів про належність їй цих паркувальних місць на праві власності, в чому вона має законний інтерес, як їх власник.

Позивач вважає за необхідне звернутися з даним позовом про зняття арешту, оскільки на даний час не має підстав для обтяження нерухомого майна, яке йому належить. Наявність обтяжень перешкоджає йому вільно користуватись та розпоряджатись належним позивачу вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна. Позивач звернувся до відповідачів з питанням про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном, звільнення з-під обтяження, фактично арешту цього майна, зняття обтяжень, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. А тому просила зняти арешти, що були накладені на паркувальні місця № 37 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), № 38 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), № 166 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) постановами приватного виконавця Шаган О.А. про арешт майна боржника від 16 липня 2018 року № 56774035 і від 28 серпня 2018 року № 56774035 та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами записів про обтяження 27059426 (спеціальний розділ), 27670237, 27670479, 27668389, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Днепроградстрой» і приватний виконавець Шагана О.А. в судове засідання не з`явилися, про час та місце повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Вказаним і матеріалами справи, фактично про розгляд справи знають і не заперечують проти розгляду справи без їх участі за наявними матеріалами та винесення рішення по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача і відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_2 є потерпілими особами від рейдерського захоплення в 2015 році всього належного їм на праві власності нерухомого майна, що стало предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000872, яке з обвинувальним актом перебуває на розгляді Вільнянського районного суду Запорізької області. В наслідок зазначених протиправних дій деякі із належних їй на праві власності нерухомих об`єктів були спочатку перереєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на задіяного у рейдерській схемі ОСОБА_3 , а потім на кінцевого набувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Днепроградострой» ().

Такими об`єктами, зокрема, є паркувальні місця № 37 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) і № НОМЕР_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), які знаходяться в будинку АДРЕСА_1 , та паркувальне місце № НОМЕР_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яке знаходиться в будинку АДРЕСА_2 .

Як видно з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 жовтня 2015 року, паркувальні місця № 37 і 38 належать позивачці на праві власності на підставі свідоцтв про право власності від 06 серпня 2004 року САА № 120377 (місце № 37) і від 04 серпня 2004 року САА № 120416 (місце № 38), а № 166 - на підставі договору дарування від 24 грудня 2011 року. З цих же Інформаційних довідок також видно і те, що з її (позивачки) імені на ОСОБА_3 паркувальне місце № 37 було перереєстроване в Державному реєстрі прав за рішенням державного реєстратора (приватного нотаріуса) від 29 липня 2015 року за індексним номером 23257407, паркувальне місце № 38 - за рішенням від 01 серпня 2015 року за індексним номером 23337890, а паркувальне місце № 166 - за рішенням від 29 липня 2015 року за індексним номером 23253136. При цьому в довідках зазначено, що підставою виникнення у ОСОБА_3 права власності на паркувальні місця є ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року у справі № 200/6192/15-ц.

У свою чергу, ТОВ «Днепроградострой» придбало у ОСОБА_3 паркувальні місця на підставі договорів купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року за № 1712 (місце № 37), 1713 (місце № 38), 1714 (місце № 166). У справі № 200/6192/15-ц ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року, на підставі якої у ОСОБА_3 виникло право власності на паркувальні місця, була скасована ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року. А постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року у справі № 804/14416/15 також були визнані протиправними та скасовані і рішення державного реєстратора (приватного нотаріуса) від 29 липня 2015 року за індексними номерами 23257407 і 23253136 та від 01 серпня 2015 року за індексним номером 23337890 про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на паркувальні місця за ОСОБА_3 ..

Що ж стосується укладених між ОСОБА_3 і ТОВ «Днепроградострой» договорів купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року за № 1712, 1713,1714, на підставі яких в Державному реєстрі прав за ТОВ «Днепроградострой» було зареєстровано право власності на паркувальні місця, то рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року у цивільній справі № 201/14582/15-ц вони були визнані недійсними.

Однак, внесенню до Державного реєстру прав записів про скасування державної реєстрації права власності на паркувальні місця за TOB «Днепроградострой» перешкоджають арешти, що були накладені 16 липня 2018 року і 28 серпня 2018 року приватним виконавцем Шаган О.А. на все належне ТОВ «Днепроградострой» нерухоме майно та, зокрема, на паркувальні місця, про що ним до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відповідні записи про обтяження № 27059426 (спеціальний розділ) та № 27670237, № 27670479, № 27668389, доказом чого є Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 грудня 2018 року.

Згідно положень ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частина п`ята цієї ж статті Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, за викладених обставин позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту з паркувальних місць, оскільки як на момент накладення арешту, так і на даний час вона є єдиним законним власником паркувальних місць, а перебування паркувальних місць під арештом, накладеним за зобов`язаннями ТОВ «Днепроградострой», по яким вона не відповідає, створює для неї перешкоди у відновленні в Державному реєстрі прав записів про належність їй цих паркувальних місць на праві власності, в чому вона має законний інтерес, як їх власник.

Позивач вважає за необхідне звернутися з даним позовом про зняття арешту, оскільки на даний час не має підстав для обтяження нерухомого майна, яке йому належить. Наявність обтяжень перешкоджає йому вільно користуватись та розпоряджатись належним позивачу вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна. Позивач звернувся до відповідачів з питанням про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном, звільнення з-під обтяження, фактично арешту цього майна, зняття обтяжень, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено.

Наявність обтяжень перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним йому вищевказаним майном та порушує його права, як власника цього майна.

Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, обтяження. Позивач звернувся до відповідача з питанням про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном, звільнення з-під обтяження, фактично арешту цього майна, зняття обтяжень, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, а тому позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майна. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації обтяження є втому числі і рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 30 цього закону дії або бездіяльність державного реєстратора може бути оскаржена до суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено наступне: «кожен має право на справедливий … розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…».

Згідно до статті 129 Конституції України, «основними засадами судочинства є: законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;…гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом».

Згідно до існуючої практики Європейського суду по правам людини, яка згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV, наряду с Конвенцією є джерелом права, наявність безпристрасності по п.1 ст. 6 повинно визначатися по суб`єктивному та об`єктивному критеріям.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Судом в засіданні з`ясовано, що як вбачається з позовної заяви спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна, на яке було накладено обтяження та заборону на його відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Отже, оскільки в судовому порядку були скасовані рішення про державну реєстрацію права власності на паркувальні місця за ОСОБА_3 та визнано недійсними правочини, на підставі яких здійснювалася державна реєстрація права власності на паркувальні місця за ТОВ «Днепроградострой», то позивачка, як єдиний законний власник паркувальних місць, має законний інтерес у внесенні до Державного реєстру прав записів про скасування державної реєстрації права власності на паркувальні місця за ТОВ «Днепроградострой» та відновлення таким чином в Державному реєстрі прав записів про належність їй цих паркувальних місць на праві власності.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З посиланням на норми ЦК України, Конституції України та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» позивач вважає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У позивача виникла необхідність звернення до суду з даним позовом про зняття арешту та поновлення його порушених прав, з урахуванням того, що відповідач відмовляється зняти арешт самостійно. На підставі вище викладеного, накладені відповідачем арешти на все нерухоме та рухоме майно позивача підлягають зняттю, шляхом скасування записів про арешт майна у реєстрі нерухомо та рухомого майна.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

У відповідності до положень статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення - остання стадія існування зобов`язання, із завершенням якої первісний юридичний зв`язок між сторонами, виражений у конкретному зобов`язанні, втрачається.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, зазначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

У пункті 8 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року вказано, що в одному провадженні можуть розглядатися вимоги про визнання права власності та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту.

Пунктом 8 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року передбачено що, за подання позовної заяви у випадку об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру (залежно від вартості майна, яке відшукується), так і за ставками, встановленими для позовних заяв немайнового характеру (зняття арешту з майна).

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Позивач звернувся до відповідача з відповідними заявами про зняття арешту з майна, але відповідь не отримав. Таким чином, державним виконавцем виконавче провадження було завершене, але накладений арешт майна знятий не був, тобто державним виконавцем не було виконано норми чинного законодавства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Отже, оскільки на даний час відсутні підстави для подальшого обтяження нерухомого майна позивача, у зв`язку із тим, що виконавче провадження було закрито, а повторно виконавчі документи для виконання не пред`являлися та строк для їх пред`явлення минув, необхідне зняти вказане обтяження та арешт майна.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та зняти арешти, що були накладені на паркувальні місця № НОМЕР_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), № 38 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), № 166 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) постановами приватного виконавця Шаган О.А. про арешт майна боржника від 16 липня 2018 року № 56774035 і від 28 серпня 2018 року № 56774035 та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами записів про обтяження 27059426 (спеціальний розділ), 27670237, 27670479, 27668389, а також стягнути з відповідачів ТОВ «Днепроградстрой» і приватного виконавця Шагана О.А. на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в вигляді оплати судового збору з кожного з цих відповідачів окремо в сумі по 352 грн. 40 коп. (всього 704 грн. 80 коп.) та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі з кожного окремо по 2 500 грн., а всього 5000 грн.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги, про які у позивача є спір з відповідачем, в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. 15, 16, 526, 317, 319, 321, 583, 631, 651 ЦК України, ст. 19, 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Зняти арешти, що були накладені на паркувальні місця № 37 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), № 38 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), № 166 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) постановами приватного виконавця Шаган Олексія Анатолійовича про арешт майна боржника від 16 липня 2018 року № 56774035 і від 28 серпня 2018 року № 56774035 та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами записів про обтяження 27059426 (спеціальний розділ), 27670237, 27670479, 27668389.

Стягнути з відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Днепроградстрой» і приватного виконавця Шагана Олексія Анатолійовича на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в вигляді оплати судового збору з кожного з цих відповідачів окремо в сумі по 352 грн. 40 коп. (всього 704 грн. 80 коп.) та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі з кожного окремо по 2 500 грн., а всього 5000 грн.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 13 жовтня 2020 року.

Суддя -