Справа № 127/1854/20
Провадження № 22-ц/801/1623/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 рокуСправа № 127/1854/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення злочину,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 07 травня 2020 року у м. Вінниці суддею цього суду Ан О. В., зі складанням його повного тексту 12 травня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення злочину, мотивуючи його тим, що 01 вересня 2016 року відповідач наніс йому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, внаслідок отримання яких позивач був змушений лікуватись за власний кошт та витратив 5814,41 грн. Водночас, крім майнової шкоди позивачу також завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок втрати здоров`я.

Пославшись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача 5814,41 грн майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, 30000 грн моральної шкоди та 2000 грн витрат на правову допомогу.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2020 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5814, 41 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди і 30000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення злочину, та 2000,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат.

Не погодившись із ухваленим заочним рішенням, відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2019 року, який набрав законної сили 15 січня 2020 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України (а. с. 14-28).

Вказаним вироком суду встановлено, що 01 вересня 2016 року ОСОБА_2 наніс два удари правою рукою, в якій знаходилася зв`язка металевих ключів від дверей, в область лівої сторони обличчя ОСОБА_1 , внаслідок чого останній впав на коліна, а ОСОБА_2 продовжував наносити йому тілесні ушкодження, а саме: один удар лівою рукою в область правої сторони обличчя та ще приблизно 5-6 ударів правою рукою, в якій перебувала зв`язка металевих ключів, в область задньої частини голови.

Внаслідок вказаних дій ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкова травми - забій головного мозку легкого ступеню, забійна рана лівої щоки, травматичне пошкодження лівого лицьового нерву. Дані ушкодження у ОСОБА_1 потягли тривалий (понад 21 добу) розлад здоров`я.

10 лютого 2020 року Комунальним некомерційним підприємством «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» видано довідку № 01-26/36 про те, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року по 22 вересня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом закрито черепно-мозкова травма, забій головного мозку легкого ступеню. За призначенням лікаря та за власні кошти позивачем придбано ліки і медичні препарати відповідно до переліку (а. с. 45).

Згідно з платіжними документами ОСОБА_1 придбано ліків, медичних препаратів та оплачено обстеження на загальну суму 5814,41 грн (а. с. 9-13; 46-53).

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За приписами ч. ч. 2, 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У ч. 1 ст. 1177 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

У п. п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

На підставі викладеного вище та встановлених у справі обставин, зокрема заподіяння з вини відповідача позивачу тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим він перебував на стаціонарному лікуванні, що спричинило йому фізичні, душевні та психічні страждання, наявності причинного зв`язку між завданою йому шкодою і протиправними діяннями відповідача, доведеністю вини останнього в її заподіянні, враховуючи характер та обсяг страждань та характер немайнових втрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обов`язок ОСОБА_2 відшкодувати ОСОБА_1 заподіяну йому протиправними діями відповідача майнову та моральну шкоду, зокрема щодо визначення їх розміру на підставі наданих позивачем доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не обґрунтував розмір суми, стягуваної на відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки мотиви, з яких виходив місцевий суд, визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн, є достатньо обґрунтованими і узгоджуються зі ст. 23 ЦК України, а такий розмір відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості у зв`язку з доведеністю заподіяння з вини ОСОБА_2 позивачу тілесних ушкоджень, за наслідком яких останній зазнав фізичних, душевних та психічних страждань.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 та 3 (пункт 1) ст. 133 та ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи встановлено, що 12 квітня 2017 року ОСОБА_1 уклав угоду за № 58 з адвокатом Клепіковою Оленою Степанівною, за умовами якої адвокат зобов`язалась представляти його інтереси у Вінницькому міському суді. Сума оплати на виконання доручення визначена у розмірі 2000 грн (а. с. 42).

Адвокат ОСОБА_3 була присутня в судових засіданнях в суді першої інстанції 13 лютого 2020 року (а. с. 61), 24 лютого 2020 року (а. с. 63), 07 травня 2020 року (а. с. 79).

За таких обставин, з врахуванням розумності розміру гонорару та витраченого адвокатом часу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з неналежним повідомленням відповідача про дату, час і місце розгляду справи апеляційним суд відхиляються з огляду на таке.

З матеріалів справи встановлено, що 03 лютого 2020 року ОСОБА_2 отримав копію ухвали Вінницького міського суду від 28 січня 2020 року про відкриття провадження у справі та призначення її до судового розгляду на 13 лютого 2020 року (а. с. 38).

13 лютого 2020 року ОСОБА_2 був присутній в судовому засіданні суді першої інстанції (а. с. 61) та був повідомлений про відкладення розгляду справи на 24 лютого 2020 року (а. с. 62).

24 лютого 2020 року в судовому засіданні суді першої інстанції ОСОБА_2 був повідомлений про відкладення розгляду справи на 24 березня 2020 року (а. с. 63-64).

24 березня 2020 року судове засідання знято з розгляду у зв`язку із запровадженням обмежувальних заходів пов`язаних із запобіганням поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19 (а. с. 65).

25 березня 2020 року ОСОБА_2 отримав судову повістку про виклик до суду на 08 квітня 2020 року (а. с. 70), проте судове засідання, призначене на 08 квітня 2020 року, знято з розгляду у зв`язку із запровадженням обмежувальних заходів пов`язаних із запобіганням поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19 (а. с. 71).

06 квітня 2020 року, на виконання вимог процесуального закону про повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, суд першої інстанції направив на адресу ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , судову повістку про виклик на 07 травня 2020 року (а. с. 77).

Судова повістка про виклик до суду на 07 травня 2020 року ОСОБА_2 повернулась до суду з відміткою, що він її не отримав у зв`язку з «закінченням встановленого строку зберігання» (а. с. 77-78).

Апеляційний суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), зазначив, що сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». Європейський суд наголошує, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_2 було достеменно відомо про розгляд цієї справи у суді першої інстанції, отже він був зобов`язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитись провадженням у цій справі та не був позбавлений можливості дізнатися про дату, час і місце її розгляду як з офіційного сайту судової влади, так і звернувшись безпосередньо до суду, водночас, жодних доказів неможливості отримати таку інформацію і з`явитися в судове засідання, призначене на 07 травня 2020 року, відповідач не надав.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного заочного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

Т. М. Шемета

Текст постанови виготовлено 15 жовтня 2020 року.