Провадження №2/523/4043/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.,

за участю секретаря - Нестеренко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що вона на підставі договору купівлі-продажу є власником квартири АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що в її квартирі зареєстрований та не проживає родич колишнього власника квартири, який добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, що відповідно позбавляє позивача в повному обсязі володіти та користуватись своєю власністю. На підставі викладеного, просить визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2020 року цивільну справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду.

У судове засідання позивач, ОСОБА_1 , не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак, звернулась до суду з заявою, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та у зв`язку з зайнятістю на роботі просила розгляд справи провести за її відсутності (а.с.16)

Відповідач, ОСОБА_2 , у судові засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення яких повідомлявся, також звернувся до суду з заявою про слухання справи за його відсутності в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.20).

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадеєвою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1754, ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 57, 1 кв.м. (а.с.7-8).

Також, державна реєстрація права власності даної квартири за позивачем підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 . (а.с.9).

Згідно відомостей департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 21.08.2020 року, відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 2006 року (а.с.10).

Позивачем зазначено, що відповідач у вищевказаній квартирі не проживає та з часу реєстрації квартири за ОСОБА_1 ОСОБА_2 до квартири не з`являвся та не виявляв бажання щодо продовження проживання в квартирі.

Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також особистою заявою ОСОБА_2 , згідно якої він зазначив, що минулого року він втратив документи, а тому знятись з реєстраційного обліку самостійно не має можливості, також в заяві зазначено, що в квартирі відсутні його особисті речі, участі в оплаті комунальних послуг він приймає та не заперечує щодо ухвалення рішення (а.с.20).

Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).

Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про продовження проживання відповідача у квартирі після її продажу новому власнику.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не має наміру проживати у квартирі, не є членом сім`ї нового власника, а отже є підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі, не є членом сім`ї нового власника, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що власником квартири не є, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратив право користування квартирою, тому позовні вимоги про визнання його, таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2020 року.

Суддя: