Провадження № 22-ц/4808/1155/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю представників сторін та третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Територіальний сервісний центр МВС 2641 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 вересня 2020 року під головуванням судді Бабій О.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Територіальний сервісний центр МВС 2641 РСЦ МВС в Івано-Франківській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Позов обґрунтований тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 придбали під час спільного проживання автомобіль марки Mercedes Benz C250, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , тому такий є їх спільною сумісною власністю.

Вона 10.05.2018 надала ОСОБА_2 довіреність на вказаний автомобіль за реєстровим номером 1102 і згідно умов договору доручення ОСОБА_2 та його брат ОСОБА_4 мали право зняти з реєстрації спільно нажитий автомобіль в період з 10.05.2019 по 10.07.2019.

Однак ОСОБА_2 , знаючи, що автомобіль є об`єктом спільно нажитого майна та буде предметом поділу, домовився із відповідачем ОСОБА_3 про перереєстрацію автомобіля та в порушення договору доручення вчинив такі дії 11.01.2019. Внаслідок цього було укладено спірний договір купівлі-продажу. При цьому, Територіальний сервісний центр МВС 2641 РСЦ МВС в Івано-Франківській області не звернув увагу на вказані заборони в договорі доручення і всупереч закону підписав оскаржуваний договір та скріпив його печаткою.

Зазначила, що Івано-Франківським міським судом проводиться розгляд справи за її позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, предметом якого є визнання права особистої приватної власності на вищевказаний автомобіль та інформацію про відчуження такого вона отримала під час розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції.

Вважає, що спірний договір укладено формально з метою уникнення подальшого розподілу спільного майна. ОСОБА_2 після його продажу продовжував користуватися автомобілем, згодом виставив його на продаж, тому такі дії відповідачів вказують на їх недобросовісність при повному розумінні ними всіх вчинених дій. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя є підставою для визнання такого договору недійсним у тому разі, якщо той з подружжя, який уклав договір та контрагент за таким договором діяли недобросовісно. Просила визнати недійсним договір № 2641/2019/1263895 від 11.01.2019 купівлі-продажу транспортного засобу, укладений від між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Івано-Франківського міського судувід 09 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що ОСОБА_2 формально провів перереєстрацію цього автомобіля на ОСОБА_3 з метою уникнення його поділу в майбутньому і про це було відомо останньому, тому вона звернулася з даним позовом.

Застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, якими врегульовано поняття недійсності правочину та право на відчуження майна, яке є спільно нажитим, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 діяв в межах повноважень наданих йому в довіреності від 10.05.2018, однак не звернув увагу на те, що нею подано позов не тільки з підстав наявності чи відсутності її згоди на відчуження автомобіля, а й з підстав недобросовісності відповідачів при укладенні оспорюваного договору.

Така недобросовісність виражається в тому, що ОСОБА_2 знав, що автомобіль є об`єктом спільно нажитого майна та буде предметом поділу, проте домовився з ОСОБА_3 про перереєстрацію автомобіля та після оформлення спірного договору вільно користувався автомобілем та виставив його на продаж на відповідному сайті в мережі інтернет, вказавши власний номер телефону, а судом першої інстанції такі обставини не відхилено та не спростовано, як і доказів, що їх стверджують.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано висновки, викладені в постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя є підставою для визнання такого договору недійсним у тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Також суд першої інстанції не надав оцінки тому, що відповідач ОСОБА_3 не прибув у жодне судове засідання та не надав пояснень, а також свідченням приватного нотаріуса та діям ОСОБА_2 щодо подання ним заяви на внесення змін у довіреність, які не були виправленням технічної або орфографічної помилки, а фактично змінили зміст доручення та могли бути внесені тільки зі згоди довірителя і на підставі його заяви. При цьому, суд першої інстанції не спростував дії ОСОБА_2 щодо внесення таких змін у довіреність, для чого ним це робилося, а зазначив, що він не вийшов за межі своїх повноважень, наданих довіреністю, оскільки не знімав транспортний засіб з обліку.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Парфан Т.Д. зазначає, що автомобіль марки Mercedes Benz C250 придбаний ОСОБА_4 12.02.2018 і після капітального ремонту ОСОБА_2 провів його сертифікацію та 10.05.2018 зареєстрував на дружину ОСОБА_1 . Цього ж дня, ОСОБА_1 видала на ім`я ОСОБА_2 та його брата ОСОБА_4 довіреність. Вказаною довіреністю ОСОБА_1 , серед іншого, уповноважила повірених: укладати правочини щодо експлуатації та розпорядження транспортним засобом, зокрема, експлуатувати, продати, обміняти, здати в оренду автомобіль за ціною та на умовах на розсуд уповноважених; укладати від імені власника договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом.

ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 на підставі вказаної довіреності 11.01.2019 уклав договір купівлі-продажу 2641/2019/1263895 і відчужив автомобіль ОСОБА_3 . При укладенні договору ОСОБА_2 діяв в межах чинного законодавства та наданих йому позивачем повноважень відповідно до довіреності від 10.05.2018.

Наданням довіреності позивач фактично виявила свою згоду на укладення договорів щодо автомобіля та при укладенні спірного договору сторони дотрималися вимог ст. 203 ЦК України. При цьому ОСОБА_2 діяв в межах повноважень, зазначених у довіреності. Судом першої інстанції враховано положення п. п. 33, 40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без зміни, а також скасувати заходи забезпечення позову.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представники ОСОБА_2 таТериторіального сервісного центру МВС 2641 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області проти задоволення апеляційної скарги заперечили.

ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в засідання апеляційного суду не з`явився.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод у розгляді справи в зв`язку з його неявкою.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 таТериторіального сервісного центру 2641 РСЦ МВС в Івано-Франківській області, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо поділу спільного майна подружжя та предметом поділу такого майна є також автомобіль марки Mercedes Benz C250, 2014 року випуску, об`єм двигуна 1796 см. куб., кузов № НОМЕР_1 . Вказана обставина визнається сторонами.

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 вбачається, що 10.05.2018 ОСОБА_1 здійснено державну реєстрацію автомобіля марки Mercedes Benz C250, 2014 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1796 см. куб., кузов № НОМЕР_1 за собою як власником, з видачею реєстраційного номерного знака НОМЕР_3 (а.с. 9, 181).

ОСОБА_1 на виконання укладеного з повіреними в усній формі договору доручення на підставі довіреності, посвідченої 10.05.2018 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Міщук У.Л. та зареєстрованої в реєстрі за № 1102, уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які діють самостійно , укладати правочини щодо експлуатації та розпорядження належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 10.05.2018 транспортним засобом марки Mercedes Benz C250, 2014 року, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , зокрема: експлуатувати, продати, обміняти, здати в оренду за ціною та на умовах на розсуд уповноважених. Для чого надала їм право представляти інтереси власника в органах ВРЕР, територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням транспортного засобу, зокрема: зняти транспортний засіб з обліку після 10.05.2019 року та поставити на облік до 10.07.2019 року і одержати транзитні номери; укладати від імені власника договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом, одержувати за ними належні власнику грошові суми; подавати від імені власника заяви, одержувати необхідні довідки і виконувати всі інші дії і формальності, пов`язані з цією довіреністю (а.с.10).

10.01.2019 року ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Міщук У.Л. заяву про внесення змін в довіреність в частині зняття автомобіля з обліку, а саме «зняти з обліку з 01.01.2019 року» (а.с. 183).

Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Міщук У.Л. внесла виправлення в довіреність від 10.05.2018 та вказала замість «після 10-05» на «з 01 січня» (а.с. 177, 182).

11.01.2019 між ОСОБА_1 , як продавцем, від імені якої згідно довіреності діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 2641/2019/1263895, згідно якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця транспортний засіб марки Mercedes Benz, модель C250, 2014 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1 , зареєстрований за продавцем 10.05.2018, після повної оплати вартості майна, яка за домовленістю сторін складає 498 437,94 грн (а.с.8).

Договір було укладено та оформлено безпосередньо в Територіальному сервісному центрі МВС 2641 РСЦ УМВС в Івано-Франківській області у присутності адміністратора сервісного центру Перевозчикова М.В., який перевірив відповідність інформації внесеної до цього договору документам, які надані сторонами договору.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу автомобіля здійснено його перереєстрацію за ОСОБА_3 з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_4 та видано йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 11.01.2019, що підтверджується копією такого та листом РСЦ УМВС в Івано-Франківській області від 12.11.2019 за № 31/9/4134 адв (а.с.13, 36).

ОСОБА_1 22.01.2019 подала приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Міщук У.Л. заяву про скасування довіреності, посвідченої цим приватним нотаріусом 10.05.2018 за реєстровим № 1102 (а.с.11).

Відповідно до ч.1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Вимогами ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Згідно положень ст. ст. 1003, 1004 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Таким чином, для визнання правочину недійсним з підстав передбачених ст. 232 ЦК України необхідні наступні умови: наявність зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони, умисел в діях представника, а саме, чи усвідомлював він, що вчиняє правочин в супереч інтересам довірителя та чи бажав (або усвідомлював) несприятливі наслідки такого правочину для довірителя, виникнення внаслідок таких дій несприятливих наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками, вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що позивачка фактично надала свою згоду на укладення договорів, що стосуються автомобіля марки Mercedes Benz C250, 2014 року, номер кузова НОМЕР_1 шляхом надання довіреності 10.05.2018, яка нотаріально посвідчена.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вказала, що автомобіль марки Mercedes Benz C250, 2014 року випуску є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , а останній без її згоди формально провів перереєстрацію цього автомобіля на ОСОБА_3 щоб уникнути його поділу в майбутньому. Зі змісту довіреності убачається, що ОСОБА_1 добровільно уповноважила ОСОБА_2 укладати від її імені правочини щодо розпорядження таким належним їй транспортним засобом, зокрема, продати, за ціною та на умовах на розсуд уповноваженого, та, видаючи довіреність, мала усвідомлювати, що наділила відповідача правом продажу транспортного засобу будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд, і така довіреність нею не оспорювалася.

Враховуючи те, що цей транспортний засіб був зареєстрований за позивачкою в органах державної реєстрації як її власність, то оспорюваний правочин, вчинений від її імені представником, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що ОСОБА_2 , укладаючи оскаржуваний правочин, діяв в межах повноважень, наданих йому довіреністю від 10.05.2018, оскільки право розпорядження автомобілем передбачено змістом цієї довіреності і спірний договір купівлі-продажу укладений на умовах, зазначених у ній. Також при укладенні спірного договору купівлі-продажу від 11.01.2019 сторони дотримались вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, що стверджується умовами, викладеними у цьому договорі.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка не надала належних та допустимих доказів, що вона не мала наміру продавати автомобіль Mercedes Benz C250, 2014 року випуску. Довіреність недійсною не визнана. Під час укладення оскаржуваного договору адміністратор сервісного центру ОСОБА_5 перевірив відповідність інформації внесеної до цього договору документам, які надані сторонами договору, тобто при укладенні оспорюваного договору перевірено право власності на автомобіль, державну реєстрацію прав на це майно та повноваження представника на вчинення правочину від імені продавця.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 вчинив правочин всупереч інтересам довірителя та чи бажав (або усвідомлював) несприятливі наслідки такого правочину для довірителя. Також позивачка не подала будь-яких доказів, що вказують на виникнення внаслідок дій ОСОБА_2 несприятливих наслідків для неї. При цьому, відповідно до оскаржуваного договору автомобіль передається у власність покупця після повної оплати вартості майна, яка за домовленістю сторін складає 498 437,94 грн, а повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Неотримання коштів за відчужений автомобіль, зокрема і в розмірі відповідно до презюмованої частки у праві спільної сумісної власності, не є підставою для визнання правочину недійсним згідно заявлених позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано висновки, викладені в постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, щодо визнання недійсним договору укладеного одним з подружжя щодо спільного майна без згоди іншого подружжя, у зв`язку із недобросовісністю сторін, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), згідно якого у таких спірних правовідносинах закон не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на недобросовісність відповідачів при укладенні оспорюваного договору, як підставу позову, та на формальність перереєстрації ОСОБА_2 автомобіля на ОСОБА_3 з метою уникнення його поділу в майбутньому є безпідставними, оскільки згідно оскаржуваного договору він є оплатним, автомобіль передається у власність покупця після повної оплати вартості майна, яка за домовленістю сторін складає 498 437,94 грн, і представник позивачки не вчинив такий правочин від її імені у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Твердження апелянта про те, що внесені зміни у довіреність фактично змінили зміст доручення, а суд першої інстанції не спростував дії ОСОБА_2 щодо внесення таких змін у довіреність, не є підставою для висновку про вчинення представником оскаржуваного правочину поза межами наданих йому повноважень, оскільки відповідно до п. 40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, який затверджений постановою КМУ від 07.09.1998 року № 1388, перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі зміни їх власників. При перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників зняття з обліку таких транспортних засобів не проводиться. Відповідно до п. 40 Порядку, зняття з обліку транспортних засобів проводиться на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного або приватного виконавця або рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду першої інстанції і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 вересня 2020 року залишити без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський