П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року м. Київ

справа № 757/61769/19

провадження № 22-ц/824/11220/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року у складі судді Волкова С.Я. повний текст складений 10.07.2020 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 12 січня 2010 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN0603, за яким позивач передав банку 31 000 дол. США. В подальшому, 08 січня 2013 року між сторонами було укладено договір № SAMDN2603, за яким він передав банку 25 000 дол. США.

Навесні 2014 року у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим рахунки позивача було безпідставно заблоковано, нарахування відсотків було припинено.

ОСОБА_1 зазначає, що заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року було встановлено факт укладення депозитних договорів, факт передання ним банку коштів у розмірі 56 000 дол. США та факт невиконання банком його зобов`язань.

Однак, незважаючи на це банк не виконує рішення суду, яке набрало законної сили, що і змусило ОСОБА_1 звернутися до суду із даним позовом, в якому він просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» за договором № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року 339 450 дол. США пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 листопада 2018 року по 21 листопада 2019 року, за договором № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року 273 750 дол. США пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 листопада 2018 року по 21листопада 2019 року.

Відповідач АТ КБ «Приватбанк» заперечуючи проти позовних вимог пояснив, що чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань та як міру майнової відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а суд, задля усунення явної її не співрозмірності понесеним особою збиткам, має право на пом`якшення такої міри відповідальності, а тому, з урахуванням принципу розумності, справедливості та пропорційності, АТ КБ «Приватбанк» просив зменшити нараховану позивачем суму пені щонайменше до розміру відсотків, нарахованих по кожному договору, які були стягнуті з банку за судовим рішенням у справі № 754/13058/15.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року суму пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 листопада 2018 року по 21 листопада 2019 року у розмірі 138 148,57 грн., з відрахуванням податків та зборів згідно чинного законодавства.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року суму пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 листопада 2018 року по 21 листопада 2019 р. у розмірі 88 478,03 грн., з відрахуванням податків та зборів згідно чинного законодавства.

В задоволенні інших вимог позову було відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави суму судового збору у розмірі 841 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з АТ КБ «Приватбанк» на його користь 826 460 грн. пені за договором № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року, що еквівалентно сумі вкладу 31 000 дол. США, за офіційним курсом гривні до долара США станом на 01 липня 2020 року та 666 500 грн. пені за договором № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року, що еквівалентно сумі вкладу 25 000 дол. США, за офіційним курсом гривні до долара США станом на 01 липня 2020 року.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд, при обчисленні суми пені, повністю прийняв аргументацію та розрахунки банку з цього приводу, а також безпідставно послався на висновок Верховного Суду у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 61-5543.

ОСОБА_1 також зазначає, що суд першої інстанції, зменшуючи суму пені на підставі ст. 551 ЦК України, мав зменшити її не до суми відсотків, які банк мав сплатити, але досі не сплатив, а до суми утримуваних банком коштів.

Скаржник зауважує, що визначений судом до стягнення розмір пені не відповідає принципам розумності та справедливості та, на його думку, ніяким чином не стимулює відповідача для належного та своєчасного виконання ним його зобов`язань.

Від АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач вказує на те, що суд першої інстанції обґрунтовано та законно частково задовольнив вимоги позивача та правомірно зменшив розмір пені, а тому банк просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 р. апеляційну скаргу АТ «КБ «ПриватБанк» задоволено частково, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.04.2016 р. скасоване і ухвалено нове, яким стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором № SAMDN0603 від 12.01.2010 р. в сумі 36 10,39 доларів США, яка складається із заборгованості по вкладу в сумі 31 000,00 доларів США, по процентам в сумі 5 180,39 доларів США та три проценти річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 20 897,09 грн., та заборгованість за договором № SAMDN2603 від 08.01.2013 р. в сумі 28 317,81 доларів США, яка складається із заборгованості по вкладу в сумі 25 000,00 доларів США, по процентам в сумі 3 317,81 доларів США та три проценти річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 16 852,52 грн.

При прийнятті вищевказаного рішення суд вважав встановленим, що 12.01.2010 р. між позивачем і відповідачем укладено договір банківського вкладу № SAMDN0603, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 31 000,00 доларів США на строк та умовах, передбачених договором; 08.01.2013 р. між позивачем і відповідачем укладено договір банківського вкладу № SAMDN2603, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 25 000,00 доларів США на строк та умовах, передбачених договором; 29.06.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове розірвання вищезазначених договорів банківського вкладу, повернення належних йому коштів та сплати відсотків.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що банк не виконує рішення суду, що набрало законної сили, тобто не виконує свої зобов'язання за договором банківського вкладу, що має наслідком настання відповідальності у вигляді сплати пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 листопада 2018 року по 21листопада 2019 року.

АТ КБ «Приватбанк» просив зменшити нараховану позивачем суму пені щонайменше до розміру відсотків, нарахованих по кожному договору.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що що суми пені за розрахунком позивача у даній справі складають 339 450,00 доларів США та 273 750,00 доларів США, втім такий розмір не відповідає принципам співмірності та розумності, тому суд зменшив суму стягнення пені з відповідача на користь позивача у розмірі 138 148,57 грн. за договором № SAMDN0603 від 12.01.2010 р., та у розмірі 88 478,03 грн. за договором № SAMDN2603 від 08.01.2013 р.

Судова колегія погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Визначаючи суму пені у національній валюті України - гривні, суд першої інстанції правильно виходив з того, що пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу основного зобов`язання, а її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, що відповідає висновкам постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі позивачу ОСОБА_1 належних йому сум за договором банківського вкладу та ухваленого рішення суду, правильно обчислив розмір пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» і з урахуванням того, що розмір пені значно перевищує реальні збитки, зменшивши розмір пені за вказаними договорами до 138 148,57 грн. та 88 478,03 грн.

Зменшуючи розмір пені (неустойки) до вказаного розміру, суд врахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, завдання цивільного судочинства, конкретні обставини справи: розмір банківського вкладу; ступінь виконання зобов`язання боржником, а також засади справедливості, пропорційності, розумності.

Доводи позивача про те, що суд може зменшувати розмір пені лише до розміру утримуваних банком коштів, не заслуговує на увагу, оскільки стаття 551 ЦК України не пов`язує таке право суду із зазначеною умовою.

Така позиція відповідає позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування судового рішення, оскільки не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: