Єдиний номер справи 486/358/19
Провадження 22-ц812/597/20 Головуючий по 1 інстанції Франчук О.Д.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2020р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 липня 2019р.

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

У лютому 2019р. ОСОБА_4 пред`явила в інтересах ОСОБА_3 позов до ОСОБА_2 про стягнення 106422,91 грн. боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 01 квітня 2017р. надав відповідачці позику в розмірі 81000 грн. до 30 грудня 2017р., що підтверджується розпискою.

Оскільки відповідачка ухиляється від виконання зобов`язань по поверненню позики, позивач просив стягнути 106422,91 грн., а саме 81000 грн. основний борг, 14755,32 грн. проценти за користування позикою за період з 31 грудня 2018р. по 14 лютого 2019р., 2729,59 грн. три проценти річних за період з 31 грудня 2017р. по 14 лютого 2019р., 7938 грн. втрати від інфляції за 2018р.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 липня 2019р. позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 106422,91 грн. заборгованості за договором позики (81000 грн. основний борг, 14755,32 грн. проценти за користування позикою, 2729,59 грн. три проценти річних, 7938 грн. втрати від інфляції).

В апеляційній скарзі представник відповідачки, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача, в поданому відзиві на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 01 квітня 2017р. ОСОБА_2 склала розписку, якою підтвердила отримання нею від ОСОБА_3 81000 грн. (еквівалентно 3000 дол. США за курсом НБУ), які зобов`язалася повернути до 30 грудня 2017р.

Суд, вирішуючи спір, оцінивши належним чином надані позивачем докази, надавши їм належну правову оцінку з урахуванням наведених норм права, дійшов правильного висновку, що між сторонами склалися зобов`язальні правовідносини на підставі укладеного ними договору позики, за яким позивач передав у борг відповідачці 81000 грн. (еквівалентно 3000 дол. США за курсом НБУ), що підтверджується складеною відповідачкою розпискою.

Також судом встановлено, що відповідачка зобов`язання за договором позики не виконала, суму боргу в обумовлений договором строк - до 30 грудня 2017р. не повернула. Зокрема, невиконання боржником свого зобов`язання підтверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки, яка долучена до матеріалів справи (ст.545 ЦК)

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК).

Згідно з положеннями ст.ст.526,530 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов`язанням.

За правилами ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу ст.625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.525 ЦК недопустима одностороння відмова від виконання зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або законом.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, підтвердження обставин щодо безгрошовості договору позики може відбуватися лише певними доказами, а саме письмовими доказами.

Між тим, будь-яких допустимих доказів того, що договір позики від 01 квітня 2017р. є безгрошовим відповідачкою не надано.

Враховуючи те, що позичальником за договором позики зобов`язання щодо повернення суми боргу належним чином не виконані, суд дійшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення своєчасно не поверненої суми позики, трьох процентів річних від простроченої суми та втрат від інфляції.

В той же час, суд хоча й послався в рішенні на необхідність застосування при вирішенні вимог про стягнення процентів правових висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018р. (справа № 14-10цс18), а саме, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, однак фактично погодився з розрахунком позивача, який виходячи із заявлених позовних вимог ключає в себе період з 31 грудня 2018р. по 14 лютого 2019р.

Отже, вимоги про стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 31 грудня 2018р. по 14 лютого 2019р. є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Вимог про стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 01 квітня 2017р. по 30 грудня 2017р. позивач не заявляв. А за правилами ч.1 ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Аргументи про непідвідомчість спору загальному суду є безпідставними, тому що сторонами договору позики є фізичні особи (в розписці не зазначено про отримання позики відповідачкою як фізичною особою-підприємцем і що позикодавець уповноважувався на укладання позикового зобов`язання і діяв саме в інтересах ТОВ «АМА»), що за суб`єктним складом з огляду на положення ст.19 ЦПК, ст.ст.1, 12 ГПК не дає підстав кваліфікувати його як господарський спір.

З огляду на вищенаведені мотиви рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення процентів підлягає скасуванню на підставі ч.4 ст.367 ЦПК, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог, а в частині судових витрат зміні враховуючи часткове задоволення позову (86,14%) та застосовуючи принцип взаємозаліку (ч.10 ст.141 ЦПК).

Керуючись ст.ст.367,374-376,382 ЦПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 липня 2019р. в частині вимог про стягнення процентів за користування позикою скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в їх задоволенні.

Це ж рішення в частині судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 695,47 грн. судових витрат у зв`язку з розглядом справи в судах першої і апеляційної інстанцій.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2020р.

Головуючий: Судді: