ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2020 року м. Кропивницький

справа № 402/898/18

провадження № 22-ц/4809/142/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Вільхівська сільська рада Благовіщенського району Кіровоградської області, Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2019 року у складі судді Ясінського Л.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Вільхівської сільська рада Благовіщенського району Кіровоградської області, Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначала, що у 1996 році її чоловік, ОСОБА_2 , отримав у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку розміром 50 га, яка знаходиться на території Вільхівської сільської ради Благовіщенського району (на той час Ульяновського) Кіровоградської області, кадастровий №:000:9030, про що свідчить державний акт на право постійного користування землею від 10 серпня 1996 року серії КР-18.

На базі зазначеної земельної ділянки 03.01.1997 ним було створено селянське (фермерське) господарство Мельника П.Ф., яке у 2007 році було реорганізоване у фермерське господарство «Золотий Колос». У відповідності до п.3.5 статуту ФГ «Золотий Колос» стало правонаступником селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2 з переходом до нього всіх прав та обов?язків реорганізованого підприємства в тому числі щодо користування зазначеною земельною ділянкою, право на користування якою, як корпоративне право, увійшло до статутного капіталу ФГ «Золотий Колос». Головою та засновником ФГ «Золотий Колос», як і СФГ ОСОБА_2 став ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача, ОСОБА_2 , помер.

В передбачений законом термін вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, чим здійснила передбачені законом дії щодо прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті її чоловіка.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою площею 50 га, кадастровий номер :02:000:9030, яка розташована на території Вільхівської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області для ведення селянського (фермерського) господарства в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що була надана йому на праві постійного користування згідно Державного акту на право користування землею серії КР-18 від 10 серпня 1996 року. Судові витрати залишено по фактично понесеним.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач успадкувала усі права, які за життя належали спадкодавцю, зокрема, право постійного користування земельною ділянкою, що відповідає положенням чинного законодавства України, а тому заявлені нею вимоги підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області ставить питання про скасування рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2019 року та вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на норми Закону України «Про фермерське господарство», Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України вважає, що вони спростовують висновки оскаржуваного рішення, які на його думку є безпідставними.

Зазначає, що земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Сторони в судове засідання не з?явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

10 серпня 1996 року ОСОБА_2 було надано право постійного користування земельною ділянкою площею 50.0 га., яка розташована на території Вільхівської сільської ради (Ульяновського) Благовіщенського району Кіровоградської області для ведення селянського (фермерського) господарства, кадастровий №:000:9030, що підтверджується копією Державного акту на право постійного користування землею серії КР-18 ( а.с.9).

03.01.1997 ОСОБА_2 було створено селянське фермерське господарство Мельника П.Ф., яке у 2007 році було реорганізоване у фермерське господарство «Золотий Колос». У відповідності до п.3.5 статуту ФГ «Золотий Колос» стало правонаступником СФГ «Золотий Колос» з переходом до нього всіх прав та обов?язків реорганізованого підприємства в тому числі щодо користування земельною ділянкою розміром 50 га. кадастровий № :000:9030, яка знаходиться на території Вільхівської сільської ради Благовіщенського району ( на той час Ульяновського) Кіровоградської області, право на користування якою, як корпоративне право, увійшло до статутного капіталу ФГ «Золотий Колос».

Головою та засновником ФГ «Золотий Колос», як і СФГ Мельника П.Ф. став ОСОБА_2 .

16.06.2014 у відповідності до протоколу №1 зборів учасників ФГ «Золотий Колос» було внесено зміни до статуту ФГ «Золотий Колос», у відповідності до яких головою та засновником господарства стала позивачка ОСОБА_1 (а.с.15-37).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб (а.с.14) позивачка була дружиною померлого ОСОБА_2 .

Вищевказана земельна ділянка фактично продовжує використовуватися для ведення селянського фермерського господарства ФГ «Золотий Колос», що підтверджується актами перевірки дотримання вимог земельного законодавства в яких відповідач 2 вказує, що позивач спірну земельну ділянку використовує в порушення вимог чинного законодавства.

В передбачений законом термін позивачка звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, чим здійснила передбачені законом дії щодо прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті її чоловіка, що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом та витягами із ДРРП ( а.с.41-48).

Однак звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування землею згідно державного акта серії КР-18 від 10.08.1998, отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із тим, що вказаний документ не посвідчує право власності спадкоємця на земельну ділянку.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Переглядаючи рішення місцевого суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно зі ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.1 ст. 92 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року, чинній на момент отримання ОСОБА_1 в постійне користування земельної ділянки, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Частиною 2 статті 92 Земельного кодексу України встановлено вичерпний перелік суб`єктів, які мають право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності, і громадяни такими суб`єктами не являються.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Частиною другою ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 131 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство», до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 407 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Як визначено частинами першою та другою ст. 102-1 Земельного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) можуть відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Аналіз вказаних правових норм, які є чинними на момент відкриття спадщини, свідчить про те, що єдиним документом, який підтверджує право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є договір між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб.

У разі наявності такого договору, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може передаватися у спадщину.

Судом першої інстанції встановлено, що між власником спірної земельної ділянки та головою ФГ «Золотий Колос» ОСОБА_2 не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Згідно зі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як вказувалося вище, за ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Рішенням Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року № 1-17/2005, п. 6 перехідних положень Земельного Кодексу України визнаний неконституційним щодо обов`язку осіб, які мають земельні ділянки в постійному користуванні переоформити їх до 1 січня 2008 року.

В п. 5.6 Рішення зазначено, що пункт 6 Перехідних положень Земельного Кодексу України через відсутність встановленого порядку переоформлення права власності або оренди та унеможливлення безоплатного проведення робіт із землеустрою і виготовлення технічних матеріалів та документів для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або оренди в строки, визначені Кодексом, суперечить положенням частини четвертої статті 13, частини другої статті 14, частини третьої статті 22, частини першої статті 24, частин першої, другої, четвертої статті 41 Конституції України.

Як роз`яснено у п.п в), г) п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 2 від 19 березня 2010 року, з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Тобто, після винесення зазначеного рішення відпав обов`язок у осіб, які мали право постійного користування земельною ділянкою (право володіння і користування земельною ділянкою без встановлення строку) переоформити таке право.

Проаналізувавши наведені правові норми та роз`яснення, надані у вищевказаній постанові Пленуму ВСУ, місцевий суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_2 за життя мав право користуватися земельною ділянкою на умовах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Разом з тим, це не свідчить про можливість передання такого права у спадщину, оскільки наявність майна та прав, на які мав спадкодавець, які можуть бути успадковані, встановлюються на момент його смерті. Чинним законодавством на момент смерті ОСОБА_2 право постійного користування земельною ділянкою яке посвідчене державним актом на право постійного користування земельною ділянкою не передбачене.

Отже, оскільки право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним як спадкоємцем права постійного користування земельною ділянкою.

23.06.2020 у справі № 922/989/18 Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи за позовом СФГ «Берізка» до ГУ Держгеокадастру у Харківській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою та визнання недійсним наказу, відступила від правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 922/2103/17 та у постановах Верховного Суду України від 23.11.2016 у справі № 657/731/14-ц, від 23.11.2016 у справі № 6-3113цс15 та від 05.10. 2016 у справі № 6-2329цс16, згідно із якими право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Зазначивши, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.

Відтак, право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику відповідно до Державного акту на право постійного користування землею, серії КР-18 від 10 серпня 1996 року не припиняється зі смертю ОСОБА_2 , а зберігається за ФГ «Золотий Колос», до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси, право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до фермерського господарства, не входить до складу спадщини.

Приймаючи зазначене до уваги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав передбачених п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області задовольнити.

Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вільхівської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області, Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області 1057 грн в рахунок компенсації судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко