ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7604/20 Справа № 182/6967/19 Суддя у 1-й інстанції - Рибакова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач - ОСОБА_1
відповідачОбласне комунальне виробниче підприємство «ДНІПРО-КІРОВОГРАД»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року, ухваленого суддею Рибаковою В.В. в м.Нікополі, Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» про стягнення заборгованості по заробітній платі, який уточнював.
Просить суд стягнути з Обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 50858,70 грн. та інфляційні нарахування в сумі 4755,28 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилався на наступні обставини.
У період з 06.10.2016 року по 27.09.2018 року він знаходився у трудових відносинах з Обласним комунальним виробничим підприємством «ДНІПРО-КІРОВОГРАД». Перебуваючи у трудових відносинах, він 15.07.2017 року на підставі контракту, наказу командира в/ч НОМЕР_1 №102-РС був прийнятий у Збройні Сили України на військову службу за контрактом.
23.08.2018 року на підставі ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» він був звільнений в запас через сімейні обставини.
Після звільнення з військової служби він звернувся до відповідача з заявою про звільнення та 27.09.2018 року був звільнений за ст.38 КЗпП України у відповідності до наказу №65-зК від 26.09.2018 року.
Відповідно до довідок від 20.12.2018 року №2, №3 з липня 2017 року по серпень 2018 року заробітна плата йому не виплачувалась.
Згідно розрахункового листка за вересень 2018 року, виданого Обласним комунальним виробничим підприємством «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» його середньоденний заробіток становить 171, 82 грн. Тому, за його розрахунком, з відповідача підлягає стягненню заборгованість з 15.07.2017 року по 23.08.2019 року в сумі 50858, 70 грн. Однак в день звільнення відповідач не здійснив виплату належних коштів, у зв`язку з чим на даний час склалася заборгованість з заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 55613,98 грн. з яких сума інфляційних нарахувань становить 4755,28 грн.
На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 50858,70 грн., інфляційні нарахування в сумі 4755,28 грн., а всього 55613,98 грн.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені частково.
Стягнуто з Обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період проходження військової служби у Збройних Силах України з 15.07.2017 року по 23.08.2018 року в сумі 47765,96 грн. (сорок сім тисяч сімсот шістдесят п`ять грн. 96 коп.) та інфляційні нарахування в сумі 4370,58 грн. (чотири тисячі триста сімдесят грн. 58 коп.).
Стягнуто з Обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (вісімсот сорок грн. 80 коп.).
В апеляційній скарзі, відповідач Обласне комунальне виробниче підприємство «Дніпро-Кіровоград», посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог.
При цьому, скаржник зазначає, що позивач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт Смолінського ВКГ ОКВП «Дніпро-Кіровоград» 06.10.2016 та був звільнений за власним бажанням 27.09.2018. Вказує, що позивач з 13.06.2017 року не зявлявся на робочому місці, про причини неявки не повідомив. В табелях обліку робочого часу з 13.06.2017 до 27.09.2018 він обліковувався як відсутній на робочому місці з невідомих причин, оскільки до підприємства не надходили жодні документи про причини відсутності ОСОБА_1 , протягом всього часу до звільнення позивач не повідомляв підприємство про причини відсутності на роботі, жодних пояснень не надавав. Вказує, що Контрак про проходження військової служби від 15.07.2017 не містить жодних посилань на наявність відповідних необхідних умов, а саме: призов, мобілізацію, укладення його на особливий період, під час кризової ситуації, що загрожує гаціональній безпеці. Навпаки у п.1 Контракту вказано, що позивач зобов`язується проходити службу протягом строку Контракту (три роки), а вразі настання особливого періоду понад установлений строк.
Скаржник вважає, що укладення контракту жодним чином не пов`язано з настанням необхідних умов для поширення гарантій згідно частини 3 ст.119 КЗпП України. Позивачем не надано доказів, що військова служба за контрактом була пов`язана з його викликом, призовом, мобілізацією, укладенням контракту саме на особливий період тощо.
Відповідач не погоджується із висновком суду, що в Україні з 18 березня 2014 року настав особливий період і позивачем був укладений Контракт під час дії особливого періоду, у зв`язку з чим на позивача поширюються гарантії, передбачені нормами ч.3 ст.119 КЗпП України. Скаржник вважає, що надані позивачем докази свідчать про те, що ОСОБА_1 з власної ініціативи самостійно змінив місце роботи та добровільно на професійні основі уклав контракт на проходження військової служби з 15.07.2017.
Відповідач, посилаючись на ухвалу Верховного суду від 19.06.2019 справа №813/402/17, вказує, що особливий період не діє з 18.03.2014 року безтерміново, а навпаки, особливий період, що розпочинається з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації, завершується після закінчення строку проведення мобілізації, визначеного відповідним Указом Президента України, та не потребує додаткового рішення останнього про демобілізацію. Відповідно посилання суду першої інстанції на без терміновість дії особливого періоду з 18.03.2014 та застосування до позивача гарантій ч.3 ст.119 КЗпП України не є обґрунтованим.
Відзив на апеляційну скаргу відповідача, позивачем не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено, що спір між сторонами виник з трудових правовідносин.
З копії трудової книжки (а.с.7,8), заведеної на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що останній з 06.10.2016 року по 27.09.2018 року працював слюсарем аварійно-відновлювальних робіт в Смолінському ВКГ Обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД».
Вказане підтверджується також іншими матеріалами справи (а.с.6 копія довідки №2944/11/0721 від 20.12.2018 року, а.с.9 копія наказу № 65-зК про припинення трудового договору, а.с.61- копія заяви про звільнення).
Згідно довідки №2944/11/0721 від 20.12.2018 року (а.с.6), ОСОБА_1 працював слюсарем аварійно-відновлювальних робіт 4-го розряду служби водопостачання Смолінського водопровідно-каналізаційного господарства обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» з 06.10.2016 року (наказ від 05.10.2016 №22-пС) по 27.09.2018 року (наказ від 26.09.2018 № 65-зК).
Згідно копій Довідок про доходи №1 від 20.12.2018 року, №2 від 20.12.2018 року (а.с.10,11) ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата за періоди жовтень 2016 року - грудень 2016 року, січень 2017 року червень 2017 року.
Відповідно до табелю обліку робочого часу працівників служби водопостачання Смолінського ВКГ за червень 2017 року (а.с.36). ОСОБА_1 відпрацював з 01.06.2017 року по 12.06.2017 року 7 робочих днів.
Відповідно до табелів обліку робочого часу працівників служби водопостачання Смолінського ВКГ за липень 2017 року, серпень 2017 року, вересень 2017 року, жовтень 2017 року, листопад 2017 року, грудень 2017 року, січень 2018 року, лютий 2018 року, квітень 2018 року, травень 2018 року, червень 2018 року, липень 2018 року, серпень 2018 року, вересень 2018 року (а.с.37-50). ОСОБА_1 на робоче місце не з`явився.
З матеріалів справи видно, що працівниками відповідача було складено акти ( від 26.06.2017 року, 05.07.2017 року, 18.07.2017 року, 02.08.2017 року, 21.08.2017 року, 07.09.2017 року, 21.09.2017 року, 06.10.2017 року, 27.10.2017 року, 06.11.2017 року) про відсутність працівника ОСОБА_1 на роботі. З яких вбачається, що при відвідуванні його за місцем проживання по АДРЕСА_1 , його дома не виявлено, на запитання у сусідів ( ОСОБА_2 ) та сестри ( ОСОБА_3 ) отримали відповідь, що його з 12.06.2017 року не бачили, дома не з`являвся, місце його перебування не відомо. Вказано, що додзвонитися до ОСОБА_1 неможливо, оскільки мобільний телефон не відповідає, сестра ОСОБА_3 обіцяє повідомити Смолінське ВКГ про будь-яку інформацію (в разі її надходження), що стосується місця знаходження та причини відсутності на роботі ОСОБА_1 (а.с.51-61).
Згідно розрахунку ОСОБА_1 при звільненні (а.с.13), оскільки працівник не відпрацював жодного повного місяця (з перше по перше число) перед звільненням, розрахункового періоду, виходячи із заробітку якого необхідно провадити обчислення середньої зарплати, у цьому випадку фактично немає. Тому компенсацію обчислюють виходячи з посадового (місячного) окладу (тарифної ставки), установленого на момент її нарахування. Середньоденний заробіток працівника 171, 82 грн. Сума компенсації за невикористані 19 календарних днів щорічної відпустки 3264,58 грн. До виплати - 2101, 52 грн.
Вказана сума була нарахована та виплачена ОСОБА_1 згідно платіжного доручення №79967 від 28.09.2018 року (а.с.12,14).
З листа від 10.12.2018 року (а.с.20,21) видно, що ОСОБА_1 просив відповідача надіслати йому належним чином завірену копію наказу від 27.09.2018 року про його звільнення; трудову книжку; довідку із зазначенням часу роботи на ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД», спеціальності, кваліфікації, посади і розміру заробітної плати за період з 01.01.2016 року по 27.09.2018 року; довідку з обґрунтуванням розміру розрахункових виплат, що належать йому у зв`язку зі звільненням; здійснити виплату належних йому коштів за вказаними ним реквізитами.
Також встановлено, що 15.07.2017 року між Міністерством оборони України в особі: Командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки (а.с.15-16).
З військового квитка ОСОБА_1 , виданого Маловисківським військовим комісаріатом Кіровоградської області 28.05.2003 року (а.с.17-19) видно, що 23.08.2018 року позивач звільнений в запас через сімейні обставини.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, дослідивши всі наявні матеріали справи, оцінивши їх в сукупності, дійшов висновку, що позивач набув право на стягнення середнього заробітку на період проходження військової служби у Збройних Силах України з 15.07.2017 року по 23.08.2018 року, відповідно до вимог ст.119 КЗпП України та Закону України ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки на час укладення ОСОБА_1 контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України діяв особливий період, який розпочався 18 березня 2014 року, коли набув чинності Указ Президента «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17 березня 2014 та цей особливий період триває станом на теперішній час.
Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції та не погоджується із доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.
За положеннями ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період закінчення воєнних дій.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року, особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після воєнних дій.
У свою чергу, мобілізація це комплекс заходів, здійснених з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань. Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
За змістом листа Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.
У листі Міністерства оборони України «Щодо дії особливого періоду» №316/1/906 від 20 жовтня 2016 року та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року (справа №800/582/14) зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
На даний час Указом Президента України не було оголошено демобілізацію та не скасовано особливий період у встановленому законом порядку.
В апеляційній скарзі, відповідач посилається на ухвалу Верховного суду від 19.06.2019 справа №813/402/17, в якій колегія суддів Касаційного адміністративного суду, дійшла висновку, що сформована на підставі аналізу статті 1 Закону №3543-XII, за відсутності воєнного стану в Україні та воєнних дій, особливий період, що розпочинається з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації, завершується після закінчення строку проведення мобілізації, визначеного відповідним Указом Президента України, та не потребує додаткового рішення останнього про демобілізацію, у зв`язку з чим, після завершення строку проведення мобілізації, визначеного відповідним Указом Президента України, норми частини другої статті 39 Закону №2232-XII та частин третьої, четвертої статті 119 КЗпП не підлягають застосуванню до наведених у цих нормах категорій працівників.
При цьому, відповідач вказує, що посилання суду першої інстанції на без терміновість дії особливого періоду з 18.03.2014 по теперішній час та застосування судом першої інстанції до позивача гарантій, встановлених нормами ч.3 ст.119 КЗпП України не є обґрунтованим, однак колегія суддів не погоджується з такими доводами відповідача, виходячи з наступного.
Дійсно, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 19.06.2019 справа №813/402/17 дійшла висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі №355/1218/17, та передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
26 серпня 2020 року Велика палата Верховного суду у складі:судді-доповідача Прокопенка О. Б., суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., переглянула справу №813/402/17 за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області, третя особа Мостиський районний військовий комісаріат, про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середньомісячного заробітку, однак не погодилась з висновками, викладеними в ухвалі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.06.2019 року та дійшла висновку про непоширення встановлених частиною другої статті 39 Закону №2232-XII та частиною третьої, четвертої статті 119 КЗпП гарантій на перелічених у них військовослужбовців після завершення строку проведення мобілізації, визначеного відповідним Указом Президента України.
Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону №3543-XII, Велика Палата Верховного Суду зауважула, що за змістом наведених визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №355/1218/17 та погодилась з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що розглядається, про те, що оскільки позивач був призваний на строкову військову службу в період дії особливого періоду, то за ним зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації відповідно до статті 39 Закону № 2232-XII та статті 119 КЗпП.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що на час укладення ОСОБА_1 контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України діяв особливий період, який розпочався 18 березня 2014 року, коли набув чинності Указ Президента «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17 березня 2014 та цей особливий період триває станом на теперішній час, тому за позивачем зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації відповідно до статті 39 Закону №2232-XII та статті 119 КЗпП, колегія суддів вважає правильним і відхиляє доводи відповідача, що особливий період розпочинається з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації та завершується після закінчення строку проведення мобілізації, визначеного відповідним Указом Президента України і не потребує додаткового рішення останнього про демобілізацію.

Судом також було встановлено, що 24.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням і вказану заяву було погоджено на звільнення з 27.09.2018 року начальником СмВКГ ОСОБА_6 .
Доводи відповідача про те, що з 13.06.2017 року ОСОБА_1 не з`являвся на робочому місці і в табелях обліку робочого часу з 13.06.2017 року до 27.09.2018 року обліковувався як відсутній на робочому місці з невідомих причин, що до відповідача не надходило жодних документів про причини відсутності ОСОБА_1 протягом всього часу до звільнення, були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в судовому рішенні, у зв`язку з чим, ці доводи колегія суддів не сприймає, оскільки вони, як правильно зазначив суд, не є підставою для відмови у задоволенні позову.
При розрахунку середнього заробітку суд першої інстанції керувався статтею 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Суд першої інстанції дослідивши наведений позивачем розрахунок, згідно, якому ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за липень 2017 року-серпень 2018 року в сумі 50858, 70 грн., з урахуванням індексу інфляції (за період з 28.09.2018 року по 01.10.2019 року 109,35 %) всього суму заборгованості визначив в сумі 55613,98 грн. Та не погодився з ним, навівши у рішенні свій розрахунок.
Колегія суддів, перевіривши наведений судом першої інстанції розрахунок, згідно, якому, суд, з урахуванням середньоденного заробітку ОСОБА_1 171,82 грн., кількості робочих днів позивача за період з 15.07.2017 року по 23.08.2018 року 278 днів, стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 47765,96 грн. та інфляційні нарахування за період з 28.09.2018 року по 01.10.2019 року в розмірі 4370,58 грн., повністю з ним погоджується та звертає увагу на те, що відповідачем наведений судом розрахунок не оскаржується.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим підстав для скасування судового рішення апеляційним переглядом не встановлено.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпропвський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: