Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/2252/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.09.2020 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд, Закарпатської області у складі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання С.С.Онисько, за участю представника позивачки адвоката Ю.В.Бора, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Б.М.Дидинської, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Винорадів цивільну справу №2252/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» та Виноградівська районна державна адміністрація про скасування державної реєстрації права власності на нерухому майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації», Виноградівська районна державна адміністрація, в якому просить визнати незаконним п.4 Розпорядження голови Виноградівської державної адміністрації в частині визнання права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 за громадянами ОСОБА_3 , в розмірі 7/100частин, ОСОБА_6 , в розмірі 11/100 частин/, ОСОБА_2 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_7 , в розмірі 22/100 частин. Також просить скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 в частині реєстрації права власності за громадянами ОСОБА_3 , в розмірі 7/100частин, ОСОБА_6 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_2 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_7 , в розмірі 22/100 частин.

Свої вимоги позивач ОСОБА_2 мотивувує тим, що 07.09.2006 року ОСОБА_2 не зверталась із заявою до Виноградівського РБТІ про видачу свідоцтва про право власності на будівлю швейного цеху на :

- ОСОБА_8 на 13/100 частин;

- ОСОБА_9 -11/100 частин;

- ОСОБА_10 -12/100 частин;

- ОСОБА_3 -7/100 частин;

- ОСОБА_11 -13/100 частин;

- ОСОБА_6 - 11/100 частин;

- ОСОБА_7 - 22/100 частин;

- ОСОБА_2 - 11/100 частин.

При цьому повноваження ОСОБА_2 діяти в інтересах власників майнових паїв не підтверджено і з відповідною заявою до Виноградівського РБТІ про видачу свідоцтва про право власності на будівлю швейного цеху позивачка не зверталася.

Не зважаючи на це, 27.09.2006 року на підставі п.4 Розпорядження голови Виноградівської районної РДА від 25.09.2006 року № 355 «Про визнання права власності на будівлі», було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 на будівлю швейного цеху, яка розташована по АДРЕСА_1 на вищевказаних осіб.

Крім того, позивач зазначає, що в інвентарній справі відсутні оригінали свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства всіх співвласників будівлі швейного цеху, а наявні лише копії цих документів.

Про підстави та обставини проведення державної реєстрації права власності на будівлю швейного цеху, позивачка ОСОБА_2 , дізналась лише у березні 2017 року, після ознайомлення її представником у КП «Виноградівське РБТІ» з матеріалами інвентарної справи № 123247, у зв`язку із чим, трьох річний строк звернення до суду позивачка не пропустила.

У зв`язку з наведеним позивачка ОСОБА_2 , звернулася до суду та просить суд визнати незаконним п.4 Розпорядження голови Виноградівської державної адміністрації в частині визнання права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 за відповідачами по даній справі та скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 в частині реєстрації права власності за відповідачами по даній справі.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29.07.2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду.

Представник позивачки адвокат Бора Ю.В. в судовому засіданні вимоги заявленого позову підтримав повністю та просив суд такий задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 -адвокат Дидинська Б.М., в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявленого позову, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення судом з підстав його безпідставності, поскільки оскаржуваним Розпорядженням голови Виноградівської РДА про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості та відповідною державною реєстрацію права власності на будівлю швейного цеху права позивачки ОСОБА_2 не порушені, також зазначила, що не може бути скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 в частині реєстрації права власності за громадянами ОСОБА_3 , в розмірі 7/100 частин, ОСОБА_6 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_2 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_7 , в розмірі 22/100 частин, без скасування правовстановлюючого документа - Договору-купівлі-продажу частини будівлі швейного цеху від 05 жовтеня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1950, просила в позові відмовити.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, однак подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності та про те, що не заперечують проти задоволення заявленого позову.

Представник третьої особи Виноградівське РБТІ, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи Виноградівська РДА, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних органів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своїй правозастосовній практиці наголошував на тому, що втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу № 1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення цієї рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже, й у частині другій. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. З`ясовуючи, чи дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава має право користуватися широкими межами свободи розсуду як у виборі засобів примусового виконання наказів, так і у з`ясуванні виправданості наслідків такого виконання наказів у світлі загальних інтересів - виконання, що спрямоване на досягнення мети, поставленої даним законом (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Мелахер та інші проти Австрії», заяви № 10522/83; 11011/84; 11070/84, пункт 48, та від 29 квітня 1999 року у справі «Шассанью та інші проти Франції» , заяви № 25088/94, 28331/95 та 28443/95, пункт 75).

В судовому засіданні встановлено, що п.4 Розпорядження голови РДА за № 335 від 25.09.2006 року визнано права власності на будівлю швейного цеху. Оформленням всіх правовстановлюючих документів на будівлю швейного цеху по АДРЕСА_1 займався чоловік позивачки ОСОБА_12 , який помер в 2013 році. В судовому засіданні встановлено, що саме він звертався із заявою на видачу свідоцтва про право власності на будівлю швейного цеху до Виноградівського РБТІ в інтересах ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , поскільки ОСОБА_14 мав повноваження на представництво інтересів щодо розпорядження частками у швейному цеху цих осіб згідно довіреностей, які були складені та посвідчені секретарем Фанчиківської сільської ради від 05.09.2006 року.

Зокрема, на ОСОБА_14 секретарем Фанчиківської сільської ради було складено та посвідчено вісім довіреностей, в тому числі і на його дружину-позивача по справі, а саме: ОСОБА_2 передала свої повноваження ОСОБА_14 щодо розпорядження 11/100 частинами будівлі швейного цеху по довіреності за № 162 від 05.09.2006 року; ОСОБА_13 передав свої повноваження ОСОБА_14 щодо розпорядження 11/100 частинами будівлі швейного цеху по довіреності за № 160 від 05.09.2006 року; ОСОБА_7 передав свої повноваження ОСОБА_14 щодо розпорядження 22/100 частинами будівлі швейного цеху по довіреності за № 161 від 05.09.2006 року; ОСОБА_8 передав свої повноваження ОСОБА_14 щодо розпорядження 22/100 частинами будівлі швейного цеху по довіреності за № 166 від 07.09.2006 року; ОСОБА_11 передала свої повноваження ОСОБА_14 щодо розпорядження 13/100 частинами будівлі швейного цеху по довіреності за № 159 від 02.09.2006 року; ОСОБА_10 передала свої повноваження ОСОБА_14 щодо розпорядження 12/100 частинами будівлі швейного цеху по довіреності за № 163 від 05.09.2006 року; ОСОБА_9 передав свої повноваження ОСОБА_14 щодо розпорядження 11/100 частинами будівлі швейного цеху по довіреності за № 158 від 05.09.2006 року.

Як вбачається із показів свідка ОСОБА_15 , ОСОБА_16 подавав заяву на видачу свідоцтва про право власності на будівлю швейного цеху, поскільки безпосередньо разом з ним вона була присутня у Виноградівському РБТІ, коли подавалась заява. Вона мала доручення від її чоловіка ОСОБА_3 на представництво його інтересів при укладенні договору купівлі-продажу 44/100 частин будівлі швейного цеху.

Доказом того, що довірена особа позивача подавала заяву є і те, що до заяви були приєднані завірені секретарем Фанчиківської сільської ради копії свідоцтв про право власності на майнові паї членів колективного сільськогосподарського підприємства цих 8-ми осіб (відповідачів по справі), які знаходились у ОСОБА_12 , тому що оригінали до теперішнього часу знаходяться у позивача. Крім того, як встановлено в судовому засіданні під час огляду інвентарної справи на згадану будівлю швейного цеху, знаходяться всі необхідні документи для отримання свідоцтва про право власності на цю будівлю, які безпосередньо були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що підставою для видачі оскаржуваного Розпорядження № 335 від 25.09.2006 року є протокол № 1 засідання ліквідаційної комісії Приватного сільськогосподарського «Фанчиківське», с.Фанчиково від 13.03.2003 року та Висновок Виноградівського бюро технічної інвентаризації, що зазначено в самому оскаржуваному Розпорядженні.

Відповідно до Виписки засідання ліквідаційної комісії ПСП «Фанчиківське» будівлю швейного цеху ПСП «Фанчиківське» балансовою вартістю 50288 гривень, передано ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_11

17.03.2003 року на підставі рішення цієї комісії по акту прийому - передачі будівлю швейного цеху передано у власність цих 8-ми громадян.

Як вбачається із дослідженому в сдовому засіданні Висновку директора Виноградівського районного бюро технічної інвентаризації З.І. Тіводора, саме в ньому зазначено, що підставою для визнання права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 засідання ліквідаційної комісії Приватного сільськогосподарського «Фанчиківське», с.Фанчиково від 13.03.2003 року.

Щодо твердження позивача ОСОБА_2 , що в матеріалах інвентарної справи відсутні оригінали свідоцтв про право власності на майнові паї члена колективного сільськогосподарського підприємства всіх співвласників будівлі швейного цеху, то такі в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження, поскільки з досліджених в судовому засіданні матеріалів інвентарної справи, в такій наявні копії цих документів, які є належно завірені та нотаріально посвідчені секретарем Фанчиківської сільської ради та підписані головою ПСП «Фанчиківське» ОСОБА_17 , свідоцтва про право власності на майнові паї членів колективного сільськогосподарського підприємства всіх співвласників будівлі швейного цеху, тобто в тому числі і тих, які оформлялись чоловіком позивачки на її сина ОСОБА_18 .

Отже, як випливає з викладеного Розпорядження голови Виноградівського РДА за № 335 від 25.09.2005року видане на підставі цих документів, які наявні в матеріалах інвентарної справи, а тому є законним.

Крім того суд звертає увагу, що за цими документами визнано право власності не тільки на частки гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , а і на частки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_19 , які були передні у приватну власність ОСОБА_18 - сину позивачки на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори від 05 жовтня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1957. Згідно цього договору представником продавців М.Д., ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_19 , був чоловік позивачки- ОСОБА_14 , а покупцем син позивача - ОСОБА_18 .

Не знайшли свого підтвердження твердження позивачки ОСОБА_2 , що вона нічого не знала про заяву та документи, які були подані до заяви від 07.09.2006 року про видачу Свідоцтва та відповідно Розпорядження № 335 від 25.09.2006 року, яке видано на підставі протоколу № 1 засідання ліквідаційної комісії Приватного сільськогосподарського «Фанчиківське», с.Фанчиково, що було юридичною підставою для передачі згідно акту приймання-передачі будівлі швейного цеху ПСП «Фанчиківське» від 17.03.2003 року балансовою вартістю 50288 гривень у спільну часткову власність цих осіб, то тоді і рішення РДА повинно скасовуватись по відношенню до інших часток, які перейшли у власність сина позивачки, які в свою чергу оформляв та підписував чоловік позивачки.

Таким чином, твердження позивачки ОСОБА_2 що вона не знала про вищезазначені обставини, не знайшли свого підтвердження, поскільки як встановлено, вона передала свої повноваження своєму чоловіку ОСОБА_12 на підставі довіреності від 05 вересня 2006 року, яка посвідчена секретарем Фанчиківської сільської ради, зареєстрована в реєстрі за №162.

29.06.2017 року позивачка та ОСОБА_20 / у даній справі відповідач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_5 вже звертались до Виноградівського районного суду із позовом до ОСОБА_3 та Фанчиківської сільської ради про визнання нікчемними довіреностей на розпорядження майновими паями ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та визнання недійсним договору купівлі-продажу будівлі швейного цеху від 05.10.2006 року в частині передачі 44/100 частин будівлі ОСОБА_3 (справа №299/1906/17). В позовній заяві ці особи зазначали, що їм лише в 2017 році стало відомо, що є такі довіреності, що ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 їх не підписували.

Рішенням Виноградівського районного суду від 04.05.2019 року (справа №299/1906/17), яке набрало законної сили на підставі постанови Закарпатського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року їм відмовлено в позові, підтверджено законність та правомірність складання цих довіреностей, що в своє чергу є преюдиційною обставниною для розгляду справи за №299/2252/19.

Згідно до правовій позиції Верховного Суду, висловленій у Постанові від 01 жовтня 2019 року у справі №924/848/18, зазначено, що преюдиціальність- це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Позивач ОСОБА_2 неправомірно просить визнати незаконним п.4 Розпорядження голови РДА від 25.09.2006 року і по відношенню до ОСОБА_7 , ОСОБА_21 ОСОБА_3 та скасувати реєстрацію права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 по відношенню до цих осіб, а щодо до інших осіб, які є в тому списку, позовних вимог не заявляє. Прийняття Розпорядження за № 335 від 25.09.2006 року головою Виноградівського РДА по відношенню до цих осіб ніяким чином не впливає на її права, ніяким чином не ущімлює її інтерес, а тому в цій частині вона не є належним позивачем.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

Обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист у порядку цивільного судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Так, частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до п.5 роз`яснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Однією із засад судочинства, регламентованих п.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким чином, не може бути скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 в частині реєстрації права власності за громадянами ОСОБА_3 , в розмірі 7/100 частин, ОСОБА_6 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_2 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_7 , в розмірі 22/100 частин, без скасування правовстановлюючого документа - Договору-купівлі-продажу частини будівлі швейного цеху від 05 жовтеня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1950.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні спричиняє прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Таким чином, як на момент звернення позивача з позовом, так і на час ухвалення судового рішення у справі права позивача ОСОБА_2 , оскаржуваним Розпорядженням голови Виноградівської РДА про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості та відповідною державною реєстрацію права власності на будівлю швейного цеху не порушені, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.41, 129 Конституції України, ст.ст. 10,12, 13,18,81,223,259,263-265 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» та Виноградівська районна державна адміністрація про скасування державної реєстрації права власності на нерухому майно- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15.10.2020 року.

ГоловуючийА. А. Надопта