Постанова

Іменем України

15 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 641/8007/17

провадження № 61-2577св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, у складі судді Григор`єва Б. П., від 17 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С., від 27 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову вказав, що його баба ОСОБА_4 у 1966 році отримала двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у якій станом на час подання позовної заяви зареєстровано три особи, з яких мешкають тільки дві: він (позивач) та ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у цій квартирі з 1986 року, але не мешкає у ній без поважних причин понад двадцять років. За таких обставин позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, а тому просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач не надав достатніх і належних доказів непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин. Крім того, суди при вирішенні спору врахували, що наймодавець в особі Харківської міської ради заперечував проти задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при вирішенні цього спору не врахували обставини щодо відсутності згоди членів сім`ї на вселення відповідача у спірну квартиру, а також відсутність угоди між ними щодо проживання останнього у вказаному житлі. Матеріалами справи підтверджено факт придбання відповідачем житлового будинку, його постійне проживання у цьому житлі та, як наслідок, втрата права на спірне житло з січня 2008 року. Показання свідків є належним доказом постійного непроживання відповідача у спірному житлі.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 31 січня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із даними контрольного талону до ордеру № 114301 від 10 серпня 1966 року ОСОБА_5 на сім`ю у складі трьох осіб (вона, її чоловік ОСОБА_6 та син ОСОБА_2 ) було надано спірне житло.

Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» № 24467/2/07-05 від 07 листопада 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано три особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

У постанові про відмову у відкритті кримінальної справи від 31 серпня 2010 року за заявою ОСОБА_1 зазначено, що при проведенні бесіди з сусідами, встановлено, що місце проживання ОСОБА_2 їм невідомо. Встановити місце знаходження ОСОБА_2 не виявилось можливим.

У висновку Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України від 24 серпня 2013 року зазначено, що в ході перевірки не виявилось можливим встановити місце проживання ОСОБА_2 .

Відповідно до відповіді комунального закладу охорони здоров`ям Харківської міської поліклініки № 5 від 25 вересня 2017 року ОСОБА_2 до поліклініки впродовж 2017 року не звертався.

З відповіді ПАТ «Укрпошта» від 26 вересня 2017 року № 09-07.1163 вбачається, що при перевірці виробничих документів відділення поштового зв`язку Харків - 96, встановлено, що за період з 01 квітня 2017 року по 31 серпня 2017 року рекомендована кореспонденція, цінні листи, цінні бандеролі, посилки не перебували у надходженні та видачі за ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, саме на позивача закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Установивши, що право користування зазначеною квартирою виникло у відповідача на законних підставах і протилежного позивачами не доведено, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Верховний Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю, врахувавши, що задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло ОСОБА_2 , гарантоване статтею 8 Конвенції.

При цьому суд враховує, що матеріали справи не містять й позивач у порушення свого обов'язку, передбаченого статтею 81 ЦПК України, не надав належних доказів непроживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації, а саме акту, складеного балансоутримувачем будинку, який містить інформацію про осіб, які не проживають за місцем реєстрації без поважних причин більше ніж шість місяців, особистої заяви відповідача про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання та/або інших належних доказів такого непроживання останнього у спірному житлі.

Поряд із цим, доводи, наведені в касаційній скарзі, зокрема і щодо належності наданих позивачем доказів, фактично зводяться до переоцінки цих доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, що перебуває поза межами компетенції суду касаційної інстанції відповідно до положень статті 400 ЦПК України.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара