ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1263/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2620/18 Категорія: Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 01 червня 2020 року, ухваленого у складі судді Тептюка Є.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення та виділ частки у спільному майні подружжя поділ житлового будинку, що є об`єктом права спільної сумісної власності, земельної ділянки, автомобіля, повний текст рішення складено 02 червня 2020 року -

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення та виділ частки у спільному майні подружжя поділ житлового будинку, що є об`єктом права спільної сумісної власності, земельної ділянки, автомобіля.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 05 жовтня 1991 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 13 січня 2016 року.

За час шлюбу подружжям було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні позивача, оскільки відповідач за вказаною вище адресою не проживає, а мешкає за адресою АДРЕСА_2 . Дана земельна ділянка у розмірі 0,16 гектарів не приватизована, проте закріплена за ОСОБА_2 .

Вважає, що майно набуте за час шлюбу належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності. Наразі виникла потреба в поділі житлового будинку та земельної ділянки.

Будинок з надвірними будівлями належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , частки яких є рівними по Ѕ. Беручи до уваги технічну можливість переобладнати будинок в ізольовані квартири, вважає за можливе поділити його між нею та відповідачем, на підставі висновку будівельно-технічної експертизи, яку просить призначити під час розгляду справи у суді.

Оскільки вищезазначений будинок являється спільною сумісною власністю подружжя, і розташований на земельній ділянці, на яку позивач не має права власності чи користування, то на підставі пункту 18-2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 № 7, стверджує, що вона має право на Ѕ частку земельної ділянки, що розташована в селі Білозір`я, Черкаського району, Черкаської області, та просить її поділити відповідно до часток учасників спільної власності в житловому будинку.

Також, у шлюбі сторонами був придбаний у кредит автомобіль марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску, легковий універсал, колір зелений, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходиться у користуванні відповідача. Кредит був повністю сплачений до розірвання шлюбу між сторонами.

Вищезазначений транспортний засіб було відчужено відповідачем без згоди позивача на користь нового власника.

На підставі викладеного, позивач просила суд визнати жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку об`єктом спільної сумісної власності, а також автомобіль марки ВАЗ-21114 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Визначити частку ОСОБА_1 у розмірі Ѕ у спільному сумісному майні будинку по АДРЕСА_1 та земельній ділянці площею 0,16 гектарів за цією ж адресою, у розмірі Ѕ.

Визнати за ОСОБА_1 Ѕ вартості автомобіля марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зобов`язавши ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 Ѕ вартості автомобіля.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 01 червня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано автомобіля марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 та житловий будинок під літерою «А-1, а», що розташований за адресою АДРЕСА_1 об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівні частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 та житловий будинок під літерою «А-1, а», що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на Ѕ частину житлового будинку під літерою «А-1, а» по АДРЕСА_1 .

Залишено за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на Ѕ частину житлового будинку під літерою «А-1, а» по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у сумі 7500 гривень за Ѕ ідеальної частки автомобіля ВАЗ-21114, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторонами не заперечується факт набуття права власності на спірний будинок (без врахування самочинно збудованих будівель) та автомобіль за час їхнього перебування у шлюбі, то право спільної сумісної власності сторін на зазначене майно презюмується. Відтак, вимога про визнання домоволодіння та автомобіля об`єктами спільної сумісної власності подружжя підлягає до часткового задоволення, враховуючи те, що сторонами не ставиться вимога про збільшення або зменшення часток кожного із подружжя у майні, то суд визначив ідеальні частки по Ѕ за кожним із сторін у праві спільної сумісної власності на автомобіль та житловий будинок.

Оскільки спірне домоволодіння включає в себе об`єкти самочинного будівництва, а позивачем не було заявлено вимогу про поділ будівельних матеріалів, використаних під час самочинного будівництва, суд першої інстанції визнав право спільної часткової власності позивача виключно на Ѕ частину житлового будинку літера «А-1, а» право власності на яке було зареєстроване за відповідачем, при цьому не виходячи за межі позовних вимог щодо поділу даного майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не доведено, що спірна земельна ділянка перебуває у власності одного подружжя, а матеріалами справи встановлено, що вона надана відповідачу лише у користування, однак не встановлено коли останній її отримав.

Хоча позивачем не було заявлено вимогу про визначення частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб, однак вона просила стягнути компенсацію за Ѕ частину його вартості, тому з метою вирішення питання про стягнення грошової компенсації за неподільну річ, відповідно до розміру часток кожної із сторін, суд вважав за доцільне визначити частки колишнього подружжя у праві спільної власності на автомобіль та стягнути з відповідача на користь позивача частину вартості автомобіля, станом на час його продажу, беручи до уваги те, що дана річ є неподільною, а також враховуючи те, що ОСОБА_2 не заперечував щодо стягнення з нього такої компенсації, у зв`язку з відчуженням ним транспортного засобу третій особі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, виділити в натурі та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами згідно варіанту розподілу №1 будинковолодіння, а межі земельної ділянки визначити відповідно до варіанту №1 розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , визначених висновком за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №51/19/Буд. від 20 грудня 2019 року.

У спільному користуванні позивача та відповідача залишити хвіртку літера «№1» та ворота літера «№2», вартість яких становить 7740 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 117 590 гривень 38 копійок компенсації вартості ідеальної частки.

Зобов`язати відповідача за свій рахунок виконати будівельні роботи з перепланування та переобладнання, а саме закласти дверні отвори між приміщеннями 1-5 та 1-4, 1-5 та 1-2; зробити дверний отвір між 1-4 та 1-2, виконати вхідний дверний отвір в приміщенні №1-3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 103 585 гривень 02 копійки вартості частини автомобіля.

Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати: судовий збір та витрати на проведення експертизи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки після проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи ним не прийнято заяву про збільшення позовних вимог та заяву про уточнення позовних вимог, чим порушено вимоги ЦПК України та право апелянта на доступ до суду.

Оскільки надвірні споруди побудовані після 1994 року в сільській місцевості на виділеній земельній ділянці, то у зв`язку з цим вони не являються самочинним будівництвом.

В порушення норм процесуального права, судом не допитано свідків.

Також, на думку апелянта, при визначенні розміру компенсації за автомобіль, слід виходити з його вартості в доларах США.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 не надходив.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визначення часток у праві власності та визнання права власності за позивачем, відповідачем також було подано апеляційну скаргу, в якій він посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення в частині визначення за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівних часток у праві спільної сумісної власності на автомобіль, житловий будинок; визнання за позивачем права спільної часткової власності на Ѕ частину житлового будинку під літерою «А-1, а» по АДРЕСА_1 ; залишення за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на Ѕ частину житлового будинку під літерою «А-1, а» по АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимоги. В інші частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оскільки зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить визначити її частку у розмірі Ѕ у спільному сумісному майні: будинку та земельної ділянки, однак остання не заявляла позовних вимог про визнання права власності за нею на спірне майно, дані обставини позбавляють суд можливості визнати за нею право власності на спірне майно, оскільки відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 жовтня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що вбачається з копії паспорта серія НОМЕР_3 (т.1 а.с. 105).

Шлюб між сторонами було розірвано 13 січня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом серія НОМЕР_4 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Черкаського районного управління юстиції у Черкаській області (т.1. а.с. 107).

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно свідоцтва № НОМЕР_5 від 17 березня 1994 року жилий будинок, з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 належить громадянину ОСОБА_2 на праві особистої власності (т.1. а.с. 108).

Таким чином, вказане нерухоме майно було набуте відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року по справі №1-7/99 принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За змістом частини першої Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Оскільки подружжям частина спірного майна була набута у період шлюбу та до набрання чинності Сімейним кодексом України (до 01 січня 2004 року), то при поділі такого майна застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 466/8857/15.

Приписами частини 1 статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Нормами статті 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Судом встановлено, що житловий будинок відповідач набув у власність перебуваючи у шлюбі з позивачем, також зазначене майно не є його особистою власністю в розумінні статті 24 КпШС України, а тому спірний будинок являється об`єктом права спільною сумісної власності сторін, як колишнього подружжя.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення зокрема є неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (п.4 ч.1 та ч.4 ст. 376 ЦПК України).

Оскільки, ухвалюючи рішення, місцевим судом було помилкового застосовано положення Сімейного кодексу України до вищезазначених правовідносин, а не положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити в цій частині мотивувальну частину оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги, про те, що надвірні споруди не є самочинним будівництвом, є необґрунтованими.

Згідно технічного паспорту №15/743 від 01 березня 1994 року жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та складається з житлового будинку літера «А-І» (т.1 а.с. 153-155).

Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 23 вересня 2019 року, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , зазначене домоволодіння складається з житлового будинку літера «А-І»,прибудови літера «а» - 1993 року спорудження/реконструкції, сарай-гараж-літня кухня літера «Б» - 2000 року спорудження/реконструкції, сарай літера «В» - 2007 року спорудження/реконструкції, навіс літера «Г» - 2007 року спорудження/реконструкції, літній душ-вбиральня літера «Е» - 2000 року спорудження/реконструкції, погріб літера «Д» - 2000 року спорудження, огорожа №1-4, свердловина №5 (т.1 а.с. 212-217).

У довідці №7402 о від 13 грудня 2018 року, виданій Комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», зазначено, що розпорядженням Черкаської обласної державної адміністрації від 18 травня 2016 року №245 «Про перейменування об`єктів топоніміки Черкаської області» вулиця Комарова в селі Білозір`я була перейменована на АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 110).

Згідно довідки №681, виданої виконавчим комітетом Білозірської сільської ради Черкаського району, за даними земельно-облікових книг за ОСОБА_2 закріплено 0,16 гектарів землі згідно рішення виконкому №58 від 21 жовтня 1997 року, яка розташована по АДРЕСА_1 . (т.1 а.с. 112).

Інших доказів, якими б було підтверджено, що спірна земельна ділянка була виділена відповідачу для спорудження вищезазначених будівель та споруд сторонами не надано.

За змістом ч. ч. 1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Наслідки самовільного будівництва господарських та побутових будівель та споруд до 01 січня 2004 року було врегульовано статтею 105 Цивільного кодексу Української РСР, відповідно до якої громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Оскільки такі господарські будівлі та споруди були збудовані колишнім подружжям без відповідного дозволу та на земельній ділянці, яка не була для цього виділена, тому вони являються самочинним будівництвом та не можуть бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 24 липня 2019 року по справі №646/12964/14.

В абзаці 1 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у червні 2007 року перебуваючи у шлюбі, колишнє подружжя також придбало автомобіль марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується відповіддю Регіонального сервісного центру в Черкаській області МВС від 19 грудня 2018 року №31/23/1-2743 (т.1. а.с. 51), договором застави №АФВДЗ_24-07/00 від 20 червня 2007 року (т.1 а.с. 113), актом вибору автомобіля від 15 червня 2007 року (т.1 а.с. 117) та договором купівлі-продажу №363/01/7145/2016 від 14 червня 2016 року (т.1. а.с. 183).

В подальшому, ОСОБА_2 14 червня 2016 року, після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та без її згоди, відчужив на користь третьої особи ОСОБА_3 , вищезазначений автомобіль за договором купівлі-продажу (т.1. а.с. 183).

Тому вказане майно було спільною сумісною власністю і оскільки було відчужене без згоди позивача то остання має право на компенсацію половини його вартості.

Разом з тим, зазначене майно, на час розгляду справи, не було в наявності подружжя, а відтак не підлягає поділу та на нього не може визнаватись право власності, оскільки в цьому випадку, порушується право власності третьої особи, набуття права власності якою не оспорено у встановленому законом порядку.

Не підлягає поділу і земельна ділянка, оскільки не перебуває у власності жодної із сторін.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку об`єктом спільної сумісної власності, а також автомобіль марки ВАЗ-21114 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; визначити частку ОСОБА_1 у розмірі Ѕ у спільному сумісному майні будинку по АДРЕСА_1 та земельній ділянці площею 0,16 гектарів за цією ж адресою, у розмірі Ѕ; визнати за ОСОБА_1 Ѕ вартості автомобіля марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зобов`язавши ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 Ѕ вартості автомобіля; стягнути з ОСОБА_2 судовий збір, сплачений ОСОБА_1 при подачі позову до суду.

За змістом ч. ч. 1,2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Правовий режим права спільної сумісної власності подружжя насамперед врегульовано у Главі 8 СК України (Глава 6 КпШС України) та ст.ст. 368 372 ЦК України.

Згідно зі ст.ст. 28, 29 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч.ч. 1,2 ст. 70 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ст. 71 СК України).

За приписами ч.ч. 1,3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (ст. 370 ЦК України).

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.ч 1-3 ст. 372 ЦК України).

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави вважати, що нормами чинного законодавства передбачено, що визначення часток у праві спільної сумісної власності здійснюється виключно під час поділу майна між співвласниками (ст. 372 ЦК України) або виділу (ст.ст. 370, 371 ЦК України), і не становить собою окрему процедуру, на відмінну від спільної часткової власності (ст. 357 ЦК України). Це пов`язано з тим, що головною метою поділу (виділу) спільного сумісного майна є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми співвласниками, і припинення відносин спільної власності взагалі.

Так, при поділі (виділі) спільного майна подружжя, кожен з них має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному майні, однак необхідною передумовою для цього є попереднє визначення судом таких часток. В результаті поділу (виділу) спільного майна подружжя право спільної власності на таке майно припиняється, а такі особи набувають право приватної власності.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року по справі № 466/8857/15.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі щодо порушення місцевим судом при ухваленні рішення положень ч.1 ст.13 ЦПК України, а саме принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

В матеріалах справи містяться подані ОСОБА_1 заява про збільшення розміру позовних вимог (т.2 а.с. 18) та заява про уточнення позовних вимог (т.2 а.с. 27), які за змістом ідентичні.

Надана позивачем заява хоч і має назву «про уточнення позовних вимог», однак фактично являється заявою про збільшення позовних вимог.

Згідно з протоколом судового засідання від 12 березня 2020 року (т.2 а.с. 9-11), через канцелярію суду від ОСОБА_1 надійшла заява про уточнення позовних вимог, серед додатків якої була відсутня квитанція про направлення копії даної заяви відповідачу, що підтверджується Актом від 16 березня 2020 року (т.2 а.с. 17).

Копія заяви про уточнення позовних вимог була надана суду представником позивача у судовому засіданні 12 березня 2020 року, для вручення стороні відповідача, що вбачається з протоколу судового засідання (т.2 а.с. 9-11).

За змістом ч.5 ст. 49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом другим частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на порушення місцевим судом норм процесуального права та доступу до суду, у зв`язку з неприйняттям заяви про збільшення позовних вимог та заяви про уточнення позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки такі заяви були подані стороною з порушенням вимог процесуального закону, а тому місцевим судом правомірно не прийнято зазначені заяви у зв`язку з відсутністю доказів направлення їх копій та доданих до них документів іншим учасникам справи.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.6 ст. 367 ЦПК України).

Оскільки місцевим судом правомірно не розглядалися доводи та вимоги, викладені позивачем у заяві про уточнення позовних вимог, тому зазначенні аргументи не приймаються і не розглядаються апеляційним судом, у зв`язку з цим, колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 .

Стосовно аргументів позивача, викладених у скарзі, щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права оскільки не було допитано свідків, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Частинами 1,2 статті 182 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі

За змістом ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ч.5 ст.12 ЦПК України).

Згідно з протоколом судового засідання від 12 березня 2020 року (т.2 а.с. 9-11) представником позивача заявлено клопотання про допит свідка ОСОБА_4 , з метою встановлення ціни спірного автомобіля (т.2 а.с. 12-14). Оскільки самостійно забезпечити явку свідка сторона не мала можливості, представник просив суд викликати даного свідка повісткою.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 12 березня 2020 року судом відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідка, у зв`язку з тим, що ним не надано повну адресу місця проживання свідка, що впливає на неможливість його виклику до суду, а самостійно він не забезпечує його явку, а тому клопотання необґрунтоване і таке, що не відповідає положенням ст. 91 ЦПК України (т.2 а.с. 13).

Враховуючи положення абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України, відповідно до якого порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить до висновків, що хоча місцевим судом безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик та допит свідка, разом з тим, вказане порушення не впливає на ухвалене судом рішення.

Доводи апеляційної скарги, про те, що компенсація за проданий автомобіль має бути розрахована виходячи з вартості автомобіля в доларах США станом на час його придбання, є необґрунтованими, оскільки з часу його придбання до продажу минуло 9 років, тому його стан та ціна змінилась і не відповідає реальній вартості, а враховуючи, що інших доказів сторонами не надано, суд вірно виходив із ціни за якою він був відчужений на підставі договору купівлі-продажу №363/01/7145/2016 від 14 червня 2016 року (т.1 а.с.183).

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до зміни.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 01 червня 2020 року, в частині визнання автомобіля марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визначення рівних часток у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення яким відмовити в задоволенні зазначених позовних вимог.

Змінити мотивувальну частину рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 01 червня 2020 року щодо застосування норм Сімейного кодексу України до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року, застосувавши до них положення Кодексу про шлюб і сім`ю України, та виклавши в цій частині мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 15 жовтня 2020 року.

Судді