КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 757/72370/17-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Соколов О.М.

20 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.,

секретаря судового засідання: Яворської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просила

визнати недійсним договір дарування № 1002 від 01.04.2011( квартири АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;

визнати недійсним договір дарування № 1010 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;

визнати недійсним договір дарування № 2156 від 21.06.2011 (квартири АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;

визнати недійсним договір дарування № 1018 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_4 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8433/2020
визнати недійсним договір дарування № 1026 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О. та стягнути з відповідачів витрати з оплати судового збору.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування № 1002 від 01.04.2011( квартири АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;

Визнано недійсним договір дарування № 1010 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;

Визнано недійсним договір дарування № 2156 від 21.06.2011 (квартири АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;

Визнано недійсним договір дарування № 1018 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_4 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;

Визнано недійсним договір дарування № 1026 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 по 2133, 33 грн. витрат з оплати судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

В обґрунтування своїх доводів вказує на недоведеність позивачем факту неможливості дізнатися про порушення свого права, наявності та впливу тяжких обставин на позивача, а також вчинення внаслідок цього оскаржуваних правочинів, про причинний зв`язок усунення чи зменшення тяжких обставин внаслідок укладення оскаржуваних договорів.

Зазначає про необізнаність ОСОБА_2 та її представника про дату та час судового засідання.

Звертає увагу про наявність у ОСОБА_3 нерухомого майна високої вартості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 просить залишити рішення без змін, а скаргу без задоволення. Зазначає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, подано до суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, мали місце вплив тяжких обставин та укладення спірних договорів на вкрай невигідних умовах.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив її задовольнити.

ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити останню без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідач ОСОБА_5 (мати позивача) фактично визнала позовні вимоги у повному обсязі та надала письмові пояснення щодо укладання вказаних спірних угод, які повністю співпадають з обставинами викладеними у позовній заяві. Крім того, пояснила, що в цей же час її донька укладала договір дарування земельної ділянки в інтересах її колишнього чоловіка, який у подальшому визнавався судами недійсним та таким, що укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивачки умовах (рішення набрало законної сили)

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників цивільного процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані договори дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивачки умовах, та її волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, тому на підставі частини першої статті 233 ЦК України є такими, що підлягають визнанню недійсними.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18.05.2005 ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , та 01.06.2005р. набула право власності на квартири НОМЕР_4,НОМЕР_1,НОМЕР_2,НОМЕР_3 які розташовані за адресою АДРЕСА_7 , що підтверджується договорами дарування квартири, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибіга С.Е.(а. с. 58,77, 110,128,131). Вказані квартири практично об`єднанні в одну, але позивач не встигла її переоформити та присвоїти єдиний номер.

Протягом 2010-2016 років відносно позивача ОСОБА_3 було розпочато ряд кримінальних проваджень, здійснено обшуки та інші слідчі дії, проведено ряд перевірок різними контролюючими і правоохоронними органами, вилучалась продукція та майно юридичних осіб, засновником яких є позивач ОСОБА_3 , відповідні дії і рішення неодноразово оскаржувались у судовому порядку, що фактично підтверджується протоколами обшуку, актом про результати позапланової перевірки, протоколами огляду, постановами про порушення кримінальної справи, судовими рішеннями, (т. 1, а. с. 327-421).

В зв`язку з зазначеними обставинами позивач прийняла рішення про безоплатну передачу свого майна своїм близьким родичам для його збереження .

На виконання вказаного 01 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та відповідачами було укладено договір дарування, № 1002, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 (1/3), ОСОБА_4 (1/3), ОСОБА_5 (1/3) квартири АДРЕСА_1 . (т. 1, а. с. 50-57).

01 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та відповідачами було укладено договір дарування № 1010, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 (1/3), ОСОБА_4 (1/3), ОСОБА_5 (1/3) квартири АДРЕСА_2 . (т. 1, а. с. 69-76).

21 червня 2011 року між ОСОБА_3 та відповідачами було укладено договір дарування № 2156, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 (1/3), ОСОБА_4 (1/3), ОСОБА_5 (1/3) квартири АДРЕСА_3 . (т. 1, а. с. 83-91).

01 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та відповідачами було укладено договір дарування № 1018, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 (1/3), ОСОБА_4 (1/3), ОСОБА_5 (1/3) квартири АДРЕСА_4 . (т. 1, а. с. 101-109).

01 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та відповідачами було укладено договір дарування № 1026, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 (1/3), ОСОБА_4 (1/3), ОСОБА_5 (1/3) квартири АДРЕСА_5 . (т. 1, а. с. 119-127).

За усної домовленості з відповідачами, після закінчення тяжких для позивача обставин, останні мали укласти угоди про розірвання Договорів дарування квартир.

Позивач й після укладення спірних договорів самостійно несла всі витрати з утримання квартир, витрати з утримання будівель, оплати комунальних послуг з обслуговування домоволодіння, оплати електроенергії, газу, що підтверджується відповідними квитанціями (т. 1, а. с. 138-321).

Крім того, в суді встановлено , що , починаючи з 2016 року, тяжкі обставини для неї припинилися, проте відповідач ухиляється від виконання домовленостей, які були передумовою укладення договору дарування спірної квартир.

Так, у серпні 2017 року позивач звернулась за правовою допомогою до адвоката, який в межах своїх повноважень, склав та надав інформаційну довідку №1 від 15.11.2017, з якої позивач дізналась, що вищевказані квартири зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16.

Встановлено, що в період з 2010 по 2016 роки позивач знаходилася під довготривалим кримінальним переслідуванням.

У зв`язку із цим, колегія судів вважає, що у ОСОБА_3 були усі підстави відчувати занепокоєнность відносно себе, зокрема належного їй на праві власності дорогого нерухомого майна у центрі м. Києва: квартир НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 з метою усунення і зменшення негативних наслідків від цих тяжких обставин, вирішила здійснити на невигідних для себе умовах безоплатне відчуження дорогих квартир НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 у центрі м. Києва, шляхом їх дарування у власність відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Указані тяжкі обставини для позивача мали триваючий і продовжуваний характер, через значний обсяг кримінальних проваджень та адміністративних перевірок, які існували (здійснювались) до кінця 2017 року.

Зазначене підтверджується наступними документами: 28.07.2010 акт про результати позапланової виїзної перевірки ДПА України; 29.07.2010 протокол огляду місця події); 07.09.2010 постанова про відкриття кримінальної справи за ч. 2 ст. 204 ККУ; 4. 13.09.2010 протокол обшуку у кримінальній справі; 08.10.2010 постанова про відкриття кримінальної справи за ч. 1 ст. 216 ККУ; 11.10.2010 протокол огляду місця події, під час якого вилучено майно; 21.10.2010 постанова про порушення кримінальної справи № 585 за ч. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 204, ч. 2 ст. 216 ККУ; ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2010 про відкриття провадження за скаргою на постанову про порушення кримінальної справи № 585; ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 26.11.2010 про відкриття провадження за скаргою на постанову про порушення кримінальної справи № 585; 13.10.2010 дозвіл на здійснення позапланової виїзної фінансової перевірки постановою Апеляційного суду м. Києва; 01.08.2012 Акт документальної позапланової невиїзної перевірки ДПС України; 14.08.2012 винесено три Податкові повідомлення рішення, які в подальшому було скасовано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.09.2013 у справі № К/800/29860/13; 05.11.2012 Акт документальної позапланової невиїзної перевірки; 17.12.2012 Акт позапланової нев`їздної документальної перевірки ДПА України; 08.01.2013 порушено кримінальне провадження № 0000020 за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205 КК України , в межах якого надано дозвіл на проведення обшуку ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20.12.2013 у справі №757/27982/13-к; 27.03.2013 порушено кримінальне провадження № 0001071 за ч. 1 ст. 204 КК України, в межах якого накладено арешт на тимчасово вилучене майно ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.05.2013 у справі № 646/4292/13-к; 30.04.2013 винесено Податкове повідомлення рішення, яке в подальшому скасовано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.12.2015 у справі № К/800/7895/14; 15.05.2013 винесено Податкове повідомлення рішення, яке в подальшому було скасовано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.12.2015р. у справі № К/800/7895/14; 18.11.2013 винесено Податкове повідомлення рішення, яке в подальшому було скасовано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.08.2015 у справі № К/800/40727/14; 04.03.2014 винесено Податкове повідомлення рішення, яке в подальшому скасовано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.02.2016 у справі № К/800/64148/14; 11 03.2014 винесено Податкове повідомлення рішення, яке в подальшому скасовано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.08.2015 у справі № К/800/40727/; 12.03.2014 порушено кримінальне провадження № 0000045 за ч. 3 ст. 212 КК України, в межах якого надано дозвіл на проведення обшуку за ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2014 справа № 761/8968/14-к; 26.03.2014 надано дозвіл на проведення обшуку у кримінальному провадженні № 0000045 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/8977/14-к; 22 27.03.2014 відкрито кримінальне провадження № 0000664 за ч. 1 ст. 358 КК України, в межах якого зобов`язано слідчого повернути вилучене майно згідно ухвали Дрогобицького міськрайонного суду львівської області від 02.04.2014 у справі №4422088/14-к; 31.03.2014 надано дозвіл на проведення обшуку у кримінальному провадженні № 0000035 ухвалою Богунського районного суду у м. Житомирі по справі № 295/5020/14-к; 01.04.2014р. надано дозвіл на проведення обшуку у кримінальному провадженні № 0000035 ухвалою Богунського районного суду у м. Житомирі по справі № 295/5061/14-к; 01.04.2014 протокол обшуку у кримінальному провадженні № 0000035, під час якого вилучено майно; 01.04.2014 протокол обшуку у кримінальному провадженні № 0000035, під час якого вилучено майно; 03.04.2014 протокол обшуку у кримінальному провадженні №0000045, під час якого вилучено майно (у справі); 12.05.2014 відмовлено у поверненні вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000045 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/10624/14-к; 18.07.2014 відкрито кримінальне провадження № 00000057 за ч. 1, 3 ст. 212 КК України, в межах якого призначено позапланову перевірку постановою від 10.07.2015; 29.07.2014 Акт документальної позапланової виїзної перевірки Міндоходів України; 04.09.2014 Акт позапланової виїзної документальної перевірки Міндоходів України (додається); 28.11.2014 Акт позапланової документальної виїзної перевірки Міндоходів України; 23.12.2015 Акт позапланової документальної виїзної перевірки ДФС України; 31.03.2015 відкрито кримінальне провадження № 0000114, у межах якого за протоколом обшуку від 09.04.2015 вилучено майно; 23.04.2015 постанова про призначення позапланової перевірки у межах кримінального провадження № 0000114; 26.05.2015 дозвіл на обшук у кримінальному провадженні № 0000114 згідно ухвали суду у справі № 522/6971/15-к; 08.06.2015 протокол обшуку у кримінальному провадженні № 0000114, під час якого вилучено майно; 09.06.2015 дозвіл на обшук у кримінальному провадженні № 0000114 згідно ухвали суду у справі № 522/11816/15-к; 10.06.2015 протокол обшуку у кримінальному провадженні № 0000114, під час якого вилучено майно; 26.06.2015 закрито кримінальне провадження постановою слідчого; 11.09.2015 закрито кримінальне провадження постановою слідчого; 28.11.2017 закрито кримінальне провадження постановою слідчого.

Таким чином, ОСОБА_3 не мала намірів безоплатно дарувати зазначені квартири відповідачам, її волевиявлення не може вважатися вільним і не відповідало її внутрішній волі, а укладення оспорюваних правочинів обумовлено виключно збігом вкрай тяжких для позивача життєвих обставин. Оскільки підтверджується виникненням негативних для підприємницької діяльності позивачки обставин у 2010-2011 роках, внаслідок чого виникла загроза втратити житло, загроза банкрутства та інших обставин, зокрема конфіскації майна, що могло б призвести до позбавлення майна позивачки та членів її сім`ї, а тому для усунення або зменшення таких загроз позивач уклала вказані договори.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оспорюванні договори дарування були укладені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивачки умовах і що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, тому вони підлягають визнанню недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск позивачем процесуальних строків для захисту свого порушеного права, колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Між тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій щодо реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором.

Встановлено, що лише в кінці 2017 року припинилось кримінальне переслідування і адміністративний тиск на бізнес структури ОСОБА_3 , а також перестала існувати загроза вилучення, арешту і конфіскації майна - припинились тяжкі обставини, через які приймалось рішення про укладання оскаржуваних договорів дарування.

Матеріали справи свідчать проте, що про перехід права власності до відповідачів, позивач дізналася лише із інформаційної довідки з реєстру 17.11.2017.

Враховуючи наведене, відсутні правові підстави для застосування строків позовних давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту неможливості дізнатися про порушення свого права, наявності та впливу тяжких обставин на позивача, а також вчинення внаслідок цього оскаржуваних правочинів, про причинний зв`язок усунення чи зменшення тяжких обставин внаслідок укладення оскаржуваних договорів є необґрунтованими, які спростовуються матеріалами справи та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність даних про кримінальне переслідування позивача, колегія суддів також вважає безпідставним, враховуючи вищезгадані докази по справі.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в тому числі щодо необізнаності особи, яка подала апеляційну скаргу, спростовується матеріалами справи в зв`язку з чим не може бути підставою для скасування або зміни рішення.

Також, на думку колегії суддів, необґрунтованим є посилання в апеляційній скарзі на відсутність у позивача підстав укладати спірні договори під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки на спростування доводів позивача, особа, яка подала апеляційну скаргу, не надала суду будь-яких пояснень з приводу вищезгаданого дарування на підтвердження своєї точки зору укладання спірних правочинів.

При цьому приймаючи таке рішення, колегія суддів, враховує пояснення іншого відповідача щодо природи вказаних правочинів, які повністю співпадають обставинами викладеними в позовній заяві.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність у позивача іншого нерухомого майна, внаслідок чого позов не підлягає задоволенню, колегія суддів також вважає таким, що не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки предметом цієї справи є з`ясування обставин дарування саме вищезгаданих квартир.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Враховуючи вище викладене, вимоги апеляційної скарги є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22.10.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова