Номер провадження 22-ц/804/1210/20
Номер провадження 22-ц/804/1210/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 січня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Конопленко О.С. у м. Бахмут, Донецької області, повний текст судового рішення складено 23 січня 2020 року) у цивільній справі №219/13893/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем. 17 липня 2017 року його звільнено із посади слюсаря з ремонту рухового складу виробничого підрозділу «Іловайське експлуатаційне вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». У день звільнення відповідачем повний розрахунок з ним не проведено.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 17318,03 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 23 січня 2020 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період березень липень 2017 року у розмірі 20197,39 грн.; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн..

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції не прийняті до уваги надані належним чином оформлені документи, які підтверджують нарахування останньої заробітної плати позивачу у березні 2017 року у сумі 1908,09 грн. та підтверджують відсутність на день звернення позивача до суду заборгованості із заробітної плати за період березень-липень 2017 року.

Крім того судом першої інстанції не прийнято до уваги інформацію Пенсійного фонду України про відсутність нарахувань заробітної плати позивачу з квітня по липень 2017 року, яка є належним доказом, оскільки містить інформацію про предмет доказування.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми) за березень-липень 2017 року були виготовлені відповідачем у відповідності до ст. 110 КЗпП України, а тому він був обізнаний щодо розміру заробітної плати за спірний період, який належить до виплати позивачу. Зазначені документи мають сумнівне походження та створені в незаконний спосіб, оскільки відповідач їх не створював та не надавав позивачу. Зокрема табуляграми підписані керівником виробничого підрозділу «Іловайське експлуатаційне вагонне депо» ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_3 , які не є уповноваженими особами відповідача, оскільки були звільнені 17.07.2017 року, а довіреність видана на ім`я ОСОБА_2 для представництва інтересів відповідача припинена 04.05.2017 року. При цьому розрахунки заробітної плати (табулеграми) не містять у собі інформації про дату підписання посадовими особами цих документів, тому відсутні можливість встановити час їх створення.

На думку відповідача судом першої інстанції не враховано, що відповідач відсутній за фактичним місцем ведення діяльності у місці роботи позивача через форс-мажорні обставини, що підтверджується висновком торгово-промислової палати України №126/2/21/10,2 від 16.01.2018 року. Зазначене у свою чергу обмежило доступ відповідача до документів первинного обліку праці та заробітної плати, зокрема табелів обліку робочого часу, які є основною підставою для нарахування працівникові заробітної плати. Тому відповідач не має можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, що безпосередньо впливає на можливість проведення нарахувань заробітної плати позивачу. Також відповідач наголошує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про факт знаходження позивача на простої та виходу його на своє робоче місце з другої половини березня 2017 року, оскільки відповідних документів матеріали справи не містять.

Позивач не надав робочій комісії регіональної філії «Донецька залізниця» згідно переліку затвердженого наказом «Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» «Луганська дирекція залізничних перевезень»» №899-Н від 26.06.2017 року, всіх первинних документів, які пов`язані з оплатою заробітної плати, тому комісією з опрацювання первинних документів не приймалось рішення щодо остаточного розрахунку з позивачем. Також відповідач вважає, що судом першої інстанції не вірно обрахований розмір заробітної плати, який підлягає стягненню з відповідача, а відповідно і розмір судового збору. Зокрема на його думку суд першої інстанції повинен був при розрахунку розміру заробітної плати брати до уваги суми зазначені в довідках без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 17318,03 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував із відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.

Згідно наказу №4191/ДН-ОС від 10.07.2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади слюсаря з ремонту рухомого складу 3 розряду Пункту технічного обслуговування вагонів станції Вуглегірськ 5 класу Виробничого підрозділу «Іловайське експлуатаційне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з 17.07.2017 року з виплатою вихідної допомоги та компенсації за 33 дні відпустки, про що у трудовій книжці зроблено запис (а.с.5).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип та найменування відповідача по справі на акціонерне товариство «Українська залізниця».

В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розрахунків заробітної плати (табулеграм), відповідно до яких нарахована позивачу заробітна плата за березень 2017 року становить 4099,05грн.; за квітень 2017 року нараховано 2088,99 грн.; за травень 2017 року нараховано 2185,21 грн.; за червень 2017 року нараховано 2185,21 грн.; за липень 2017 року нараховано 11156,22 грн., в тому числі вихідна допомога в сумі 5088,35 грн. та компенсація за 33 дні відпустки в сумі 5755,86 грн. (а.с.22-26).

Правильність нарахованої суми заробітної плати за березень 2017 року підтверджується долученими до матеріалів справи даними, що містять індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України форми ОК-5, ОК-7 (а.с.38,39).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі та обґрунтовано стягнув на користь позивача суму заборгованості з урахуванням компенсації за 33 дні відпустки та вихідної допомоги, а також врахував виплату позивачу частини заробітної плата за березень 2017 року.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів, трудової книжки. Зазначені розрахунки та докази нічим не спростовані.

При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивачем в підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року надані копії розрахунку заробітної плати (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.

Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав доказів на спростування наданих позивачем документів та на відсутність заборгованості перед позивачем.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО і до 2017 року повинно було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників.

З матеріалів справи, а саме із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої.

При цьому правильно зазначив суд першої інстанції ,що відповідачем не заперечувався факт простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції.

Зокрема матеріалами справи встановлено, що дані в табуляграмі за березень 2017 року, виданої ВП ВЧДЕ Іловайськ СП «ДДЗП» філії «Дон.зал» ПАТ «Українська залізниця», а саме дані щодо нарахованої ОСОБА_1 суми заробітної плати, співпадає з відомостями Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 11 грудня 2019 року в частині суми заробітку. (а.с.38,39)

Більше того, заробітна плата, нарахована ОСОБА_1 за березень 2017 року у розмірі 4099,05 грн., до якої входить як оплата почасової роботи у загальному порядку, так і оплата за час простою у березні 2017 року у повній мірі співпадає з відомостями Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в частині суми заробітку для нарахування пенсії за березень 2017 року, де зазначено, що це нарахування за 31 трудовий день.

Індивідуальні відомості про застраховану особу підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення позивач виконував свої трудові обов`язки.

Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» табель обліку використання робочого часу це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.

Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.

Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.

Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем.

Незалежно від виниклої ситуації відповідач мав можливість вирішити питання оперативно щодо звільнення працівників, однак вирішив це питання лише в липні 2017 року. Доказів того, що для вирішення питання про видання наказу про звільнення працівників існувала непереборна сила не надано.

Доводи відповідача, щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, правильно судом першої інстанції не прийняті до уваги з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 243/5469/17.

Апелянтом не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є допустимим доказом, оскільки їх оформлення не відповідає чинному законодавству, слід зазначити наступне.

Надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми) були видані позивачу під час перебування у трудових відносинах з відповідачем та містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посаду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки).

В табулеграмах зазначено посади осіб, якими вони підписані, а саме керівником експлуатаційного вагонного депо м. Іловайськ ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_4 , тобто посадовими особами виробничого підрозділу, в якому працював та з якого був звільнений позивач.

Посилаючись на те, що зазначені документи підписані не уповноваженими особами, відповідач надав суду докази про те, що особи, від імені яких підписані розрахунки заробітної плати звільнені з роботи 17 липня 2017 року та займали на підприємстві відповідача зазначені в табулеграмах посади, а отже могли підписувати документи надані позивачем до 17 липня 2017 року. Крім того додані до апеляційної скарги копії довіреності від 01 листопада 2016 року та копія витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей підтверджують припинення дії довіреності від 01.11.2016 року на представництво відповідача ОСОБА_2 у відносинах з третіми особами, а не припинення трудових відносин між ними.

Також слід зазначити, що надані відповідачем довідки підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення позивач виконував свої трудові обов`язки.

Доводи про неможливість виконання своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є безпідставними.

Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Наданий до суду першої інстанції науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Крім того, заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (ст. 83 КЗпП) та вихідна допомога при звільненні (ст. 44 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Із довідки про доходи №21/2 від 10.01.2020 року та копії відомості про виплату грошей №10 за березень 2017 року вбачається, що позивачу за першу половину березня 2017 року нарахована заробітна плата у розмірі 1908,09 грн. та виплачена, про що свідчить особистий підпис позивача у зазначеній відомості (а.с.80,82-83).

Зазначені виплати були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню на корись позивача, однак при її розрахунку суд першої інстанції взяв до уваги розмір фактично виплаченої заробітної плати замість нарахованої за березень 2017 року у розмірі 1908,09 грн..

Таким чином, сума яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у рахунок заборгованості із заробітної плати за березень-липень 2017 року складає 19806,59 гривень.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно вирішив позов по суті, але при визначенні суми заборгованості заробітної плати допустив неправильність розрахунків, рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції- зміні в частині стягнутої суми заробітної плати.

В іншій частині ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

З огляду на зміну оскаржуваного рішення судові витрати понесені у суді першої та апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають перерозподілу.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а заборгованість із заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача зменшена та апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, то розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави складає 599,55 грн. (за розгляд справи у першій інстанції 700,86 грн. за розгляд справи в апеляційній інстанції. 101,31 грн.)

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 17 318,03 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду від 23 січня 2020 року в частині розміру заборгованості та в частині судового збору змінити.

Зменшити розмір заборгованості по заробітній платі, стягнутий з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 з 20197,39 грн. до 19806 (дев`ятнадцяти тисяч вісімсот шести) гривень 59 копійок.

Змінити розмір судового збору, який підлягає стягненню Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави з 840,80 грн. до 599,55 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: