КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7293/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Київ

Справа № 759/3086/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Бабич Н.Д.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «К.Енерго», Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про припинення використання виконавцями послуг своїх цивільних прав з метою зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, визнання прав споживача, примусове виконання виконавцями послуг своїх обов`язків в натурі і стягнення пені,

встановив:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Київенерго», Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про припинення використання виконавцями послуг своїх цивільних прав з метою зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, визнання прав споживача, примусове виконання виконавцями послуг своїх обов`язків в натурі і стягнення з них пені, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, в усній формі, просив суд:

1) зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Київенерго» та Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» припинити зловживання цивільними правами по відношенню до ОСОБА_1 в умовах їх монопольного (домінуючого) становища на ринку послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води та відсутності конкуренції на цьому ринку;

2) визнати укладеними договори №00100 про надання послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води (з використанням внутрішньобудинкових систем) між ОСОБА_1 і Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на умовах, які передбачені Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, який було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005р. № 630 з подальшими змінами;

3) визнати право ОСОБА_1 , як фізичної особи, на обслуговування без дискримінації під час надання йому Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води і зобов`язати його припинити дискримінацію ОСОБА_1 у цьому праві, а для цього утримувати власні: офіційний веб-сайт в мережі Інтернет, аварійно-диспетчерську службу із телефонним зв`язком (контакт-центр), абонентські відділи ( центри обслуговування), а також особисто надсилати власні платіжні документи за надання цих послуг та укласти із банками договори на прийняття платежів за ці послуги;

4) визнати право ОСОБА_1 на оплату послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води у період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2016 року із врахуванням показань будинкового теплолічильника та квартирного лічильника гарячої води за тарифами, які було затверджено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №146 від 17 жовтня 2014р. "Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг" і зобов`язати Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» зробити перерахунок плати цієї послуги;

5) визнати право ОСОБА_1 на оплату послуг з централізованого опалення у період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2017 року згідно з середньомісячними показниками будинкового теплолічильника у будинку АДРЕСА_1 за попередній опалювальний період 2015-2016 років з урахуванням вимог п.12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005р. №630 та зобов`язати Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» зробити перерахунок плати за цю послугу;

6) визнати право позивача на оплату послуги централізованого опалення за показаннями квартирного лічильника гарячої води і скасувати нарахування Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» за послугу з постачання гарячої води у період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2017 року на суму 10 903 грн. 54 коп.;

7) визнати право ОСОБА_1 на неоплату послуги централізованого опалення наріжної вбудованої шафи (комори) його квартири площею 2,1 кв.м., в якій не працює стояк опалення, і місць загального користування будинку АДРЕСА_1 , які не є утепленими і не опалюються, і зобов`язати Публічне акціонерне товариство "Київенерго" та Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» зробити йому перерахунок оплати за цю послугу з 2016 року;

8) визнати право ОСОБА_1 на зменшення розміру плати за послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води у зв`язку з їх ненаданням або наданням не в повному обсязі Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» і зобов`язати його провести перерахунки розміру плати за ці послуги на підставі актів-претензій від 29.11.2016р., 27.01.2017р., 03.04.2017р., 25.01.2018р.;

9) визнати право позивача на оплату послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, із врахуванням показань квартирного лічильника гарячої води за тарифами в умовах відсутності рушникосушильника і зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Київенерго» та Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» зробити йому за змістом цього тарифу перерахунок оплати за цю послугу з 2016 року;

10) призначити Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» строк протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили для усунення ними істотних недоліків у наданні послуги з централізованого постачання гарячої води для ОСОБА_1 від центрального теплового пункту на пр-ті Перемоги 148/1, а в разі невиконання цього обов`язку - надати йому право доручити їх виправлення будь-якій третій особі за рахунок Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»;

11) стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 пеню у зв`язку з невиконанням (простроченням виконання) послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 79 350,5 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано укладеними договори №00100 про надання послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води між ОСОБА_1 і Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на умовах, які передбачені Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, який було затверджено постановою КМУ від 21 липня 2005р. №630 з подальшими змінами.

Визнано право ОСОБА_1 на оплату послуг з централізованого опалення у період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2016 року із врахуванням показань будинкового теплолічильника за тарифами, які було затверджено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №146 від 17 жовтня 2014 року "Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг" і зобов`язати Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» зробити перерахунок плати цієї послуги.

Визнано право ОСОБА_1 на оплату послуг з централізованого опалення у період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2017 року згідно з середньомісячними показниками будинкового теплолічильника у будинку АДРЕСА_1 за попередній опалювальний період 2015-2016 років та зробити перерахунок плати за цю послугу.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь держави судовий збір в розмірі 1921 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - Комісар С.П. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 №34 (5085) КП «Київтеплоенерго» опубліковано текст договору приєднання та було зазначено, що договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води вважається укладеним усіма споживачами, які в установленому порядку не надали заперечення щодо умов цього договору або не заявили про відмову від послуги. Позивачем не надано жодних доказів того, що він надавав заперечення до умов зазначеного договору у встановлений законодавством строк, а тому пропозиція відповідача є прийнятою позивачем, а договір є укладеним. Зазначає, що договір підготовлено на основі типового договору, його зміст не суперечить вимогам Закону та розроблений з урахуванням специфіки договору приєднання.

Крім того, рекомендації Антимонопольного комітету України, на які у рішенні суду містяться посилання, стосуються виключно ПАТ «Київенерго» і жодним чином не свідчать про невідповідність проекту договору про надання послуг з ЦО та ЦПГВ опублікованого КП «Київтеплоенерго». При цьому в рішенні зазначено, що договір не містять повний перелік прав споживача та не визначено повного переліку обов`язків виконавця послуг. Однак, зазначені висновки не відповідають умовам Типового договору, які були опубліковані в газеті «Хрещатик», та відображені в пунктах 21 та 24. Стверджує, що висновки суду щодо невідповідності договору КП «Київтеплоенерго» спростовуються матеріалами справи, зокрема наявним в матеріалах справи примірником договору, який було опубліковано в газеті Хрещатик від 28.03.2018 року №34 (5085).

Звертає увагу суду на те, що виконавцем послуг з ЦО та ЦПГВ до 1 травня 2018 року у будинку позивача було саме ПАТ «Київенерго» (наразі АТ «К.ЕНЕРГО»), а з 1 травня 2018 року - КП «Київтеплоенерго». Дія одночасно двох ідентичних договорів про надання одних і тих же послуг (ЦО та ЦПГВ) з різними виконавцями послуг чинним законодавством не передбачена. Зауважує, що типовий договір передбачає надання послуг не тільки з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а і постачання холодної води і водовідведення.

Однак, КП «Київтеплоенерго» не є виконавцем послуг з постачання холодної води та водовідведення та не може їх надавати споживачу. Діючим положеннями Законом України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема ст. 5, не передбачено таких послуг, як централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води. Закон України «Про житлово-комунальні послуги», що передбачав наявність таких комунальних послуг втратив чинність ще 01.05.2019 та наразі відбувається перехід на нові форми організації договірних відносин. Однак, при прийняті рішення судом не враховано положення діючого законодавства.

Стверджує, що КП «Київтеплоенерго» не є правонаступником ПАТ «Київенерго», яке було попереднім виконавцем послуг з ЦО та ЦПГВ у зазначеному будинку. КП «Київтеплоенерго» не надавало позивачу послуги та не здійснювало нарахувань за послуги з ЦО та ЦПГВ за період до 01.05.2018, а тому не уповноважене здійснювати перерахунки обсягів послуг наданих попереднім виконавцем послуг. За висновками судів, КП «Київтеплоенерго» стало правонаступником ПАТ «Київенерго» лише в частині зобов`язань з оплати спожитого останнім природного газу, тобто в частині основного боргу. Отже, на КП «КП «Київтеплоенерго» не може покладатись відповідальність за дії іншого суб`єкта господарювання - ПАТ «Київенерго». Така позиція також викладена у постанові Київського апеляційного суду у справі № 753/13394/17.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції не впорався з обов`язком перевірки втручання відповідачів у права позивача за ст. 8 Конвенції і ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції на виконання принципу субсидіарності конвенційної системи, тому апеляційний суд повинен провести її за змістом фактів із позовної заяви в частині вимог, у задоволенні яких було відмовлено. Оскільки суд першої інстанції не досліджував фактів, які передбачають відповідальність Держави за втручання відповідачів у права позивача, що підлягає перевірці згідно зі ст. 8 Конвенції і Протоколу № 1 до Конвенції, апеляційний суд має встановити ці факти. Зазначає, що суд першої інстанції не проводив перевірку втручання відповідачів у права позивача за трискладовим тестом, тому апеляційний суд повинен здійснювати її у повному обсязі.

Стверджує, що суд першої інстанції не впорався з обов`язком обґрунтування рішення в оскаржуваній частині, що не відповідає принципу належного здійснення правосуддя, оскільки позивач вважає, що він не був почутимсудом, невмотивоване рішення ускладнює позивачу можливість оскарження його та отримання перегляду вищестоящою інстанцією, а суд ухиляється від публічного контролю здійснення правосуддя (п. 58 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України»). В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції лише процитував пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», але не його виконав вимог.

Звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою від 18 лютого 2019 року, тому для регулювання спірних правовідносин суд першої інстанції повинен був застосовувати редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги», які були чинними під час виникнення відповідних фактів, але не пізніше 18 лютого 2019 року. Позивач вважає ненавмисною помилкою суду першої інстанції, який застосовував для врегулювання спірних правовідносин Закон України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, яка набрала чинності з 01 травня 2019 року, що має бути виправлено апеляційним судом.

Позивач також вважає ненавмисними помилками суду першої інстанції зазначення в описовій частині оскаржуваного рішення обставини, що централізоване опалення і постачання гарячої води здійснюється від індивідуального теплового пункту, тоді як надання цих послуг здійснюється від центрального теплового пункту, і встановлення в його мотивувальній частині фактів, що у квартирі позивача зареєстровані і проживають три особи, тоді як після купівлі квартири у позивача народилася дочка і тому у квартирі зареєстровані і проживають чотири особи, а також, що 03 березня 2003 року між ОСОБА_2 та ЖЕО № 809 було укладено договір про проведення розрахунків за водопостачання та водовідведення за показаннями квартирних приладів обліку, тоді як цей договір було лише підготовлено ЖЕО № 809 для ОСОБА_2 , однак підписав його саме позивач ( ОСОБА_1 ), що має бути виправлено апеляційним судом. Крім того, у порушення норм матеріального права суд першої інстанції переклав тягар доказування у справі із відповідачів на позивача.

Вказує, що всупереч ст. 51 ЦПК України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства суд першої інстанції не залучив відповідача КП «Київтеплоенерго» співвідповідачем по позовним вимогам проти ПАТ «Київенерго», яке змінило своє найменування на АТ «К.Енерго», що призвело до порушення предметної юрисдикції спору з ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго»), адже вимоги до нього після відкриття провадження про банкрутство мають розглядатися господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Позивач вважає, що апеляційний суд повинен усунути помилку суду першої інстанції шляхом заміни в апеляційному провадженні ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго») його процесуальним правонаступником, а саме - КП «Київтеплоенерго».

Посилається на те, що у зв`язку з відступленням ПАТ «Київенерго» на користь КП «Київтеплоенерго» права вимоги до позивача зобов`язання з надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води не припинилося. При цьому, крім права вимоги до позивача, КП «Київтеплоенерго» набув у цьому зобов`язанні й обов`язки та відповідальність ПАТ «Київенерго» перед позивачем за його порушення. Вважає, що після відступлення КП «Київтеплоенерго» права вимоги до позивача на користь ПАТ «Київенерго» у зобов`язанні про надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води позивач має право на часткове або повне припинення цього зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Зазначає, що оскаржуваному рішенні суду першої інстанції є суперечність, а саме: суд першої інстанції встановив факти, що ПАТ «Київенерго» займав, а КП «Київтеплоенерго» продовжує займати монопольне (домінуюче) становище на ринку надання послуг, і вони примушували позивача до укладення договору надання послуг, який не відповідає Типовому договору, застосовували до нього недійсний тариф, а також примушували до оплати послуг без врахування показань будинкового теплолічильника, однак суд відмовляє у позові за цією вимогою. Суд першої інстанції замовчав вагомі аргументи позивача про зловживання відповідачами монопольним (домінуючим) становищем на ринку, які йдуть у розріз з його оскаржуваним рішенням, що свідчить про свавільність судового рішення в цій частині.

Звертає увагу суду на те, що відповідачем не надано жодного доказу, а судом першої інстанції не встановлено факту, коли було зареєстровано і набрало чинності розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08 грудня 2016 року № 1244, а тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на договір між КП «Київтеплоенерго» і Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 10 травня 2018 року № 56, який є нікчемним, адже його було укладено на підставі розпорядження КМДА від 08 грудня 2016 року № 1244, яке не має державної реєстрації і тому є нечинним.

Посилається на те, що поведінка відповідача КП «Київтеплоенерго» по відношенню до позивача-фізичної особи є дискримінаційноюі такою, що порушує ст. 24 Конституції України, ст. 14 Конвенції, ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції, адже з юридичними особами, які перебувають в аналогічному становищі із фізичними особами, відповідач особисто укладає договори та обслуговує їх у власних центрах обслуговування без залучення третіх осіб. При цьому відповідач не надав об`єктивного і розумного виправдання, а суд першої інстанції не зазначив в оскаржуваному рішенні, чим відрізняються становища юридичних і фізичних осіб, що спонукало відповідача до різного ставлення до них.

Вказує, що оскільки суд першої інстанції поклав відповідальність за неукладення договору із позивачем на ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго»), який спочатку взагалі не укладав договори зі споживачами, що встановлено постійною комісією Київської міської ради у 2014 році, а потім до грудня 2016 року примушував споживачів до укладення договорів, які не відповідають Типовому договору, що встановлено органами Антимонопольного комітету України, в оскаржуваному його рішенні є внутрішня суперечність, що робить його свавільним, адже фіксація характеристик засобів обліку води і теплової енергії здійснюється лише у договорі, а не у «повідомленнях». Крім того, висновок суду першої інстанції про те, що позивач не подавав ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго») показання лічильника і відповідно не надходила оплата послуг, є неспроможним з огляду на те, що, як встановлено органом Антимонопольного комітету України, проект договору ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго») з обов`язками споживачів щомісячно знімати і надавати йому показання квартирних засобів обліку і зазначати їх показання в платіжних документах не відповідає Типовому договору, що було досліджено, але не повністю оцінено судом.

Позивач звертає увагу, що незаконні нарахування у розмірі 10903,54 грн. були зроблені ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго») у період із серпня 2016 року по березень 2017 року, тоді як зміни до п. 11 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, які передбачали зняття і передачу показань квартирних засобів обліку виконавцю послуг, були внесені постановою КМУ від 18 серпня 2017 року № 633, яка не має зворотної дії в часі.

Цією ж постановою були внесені зміни до п. 18 цих Правил, які передбачають, що після отримання показань квартирних засобів обліку, якщо вони відрізняється від розрахованих за показаннями будинкових засобів обліку, виконавець здійснює коригування плати за надану послугу в наступному розрахунковому періоді шляхом зменшення або збільшення обсягів спожитої кожним споживачем послуги, що відображається в платіжному документі періоду, наступного за здійсненням коригування. Позивач неодноразово подавав ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго») письмові показання квартирного лічильника гарячої води, однак у порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції не надав жодного висновку щодо бездіяльності відповідача, який не зробив перерахунку за послугу з постачання гарячої води.

Крім того, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо відсутності даних про повірку квартирного лічильника позивача. Вказує, що у період з серпня 2016 року по березень 2017 року включно, коли ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго») безпідставно здійснював нарахування за постачання гарячої води без врахування показань квартирного лічильника гарячої води позивача, відповідальність за його періодичну повірку, обслуговування і ремонт покладалася на відповідача, який не подав жодних доказів, що позивач йому перешкоджав.

Вважає припущенням суду першої інстанції висновок про те, що ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго») не мав у володінні та не утримував на балансі внутрішньобудинкові мережі будинку, адже цей висновок не підтверджений жодним доказом, а представники КП «Київтеплоенерго», які заперечували проти позову і приймали участь у судових засіданнях, не мали прав на представництво інтересів ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго»).

Також вказує, що не можна погодитися повністю із висновком суду першої інстанції про те, що підтримання температури підсобних приміщень квартири відбувається не тільки через опалювальні пристрої квартири, але й за рахунок теплопередачі крізь огороджувальні конструкції житлових приміщень. Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що квартира позивача є наріжною, для якої встановлені підвищені вимоги до температури повітря (+21°С замість +18°С у звичайних квартирах), а комора (вбудована шафа) площею 2,1 кв.м., яка не опалюється, хоча через неї проходить стояк опалення, як раз і є наріжною стіною квартири, що підтверджується технічним паспортом.

Поряд з цим, висновок суду першої інстанції про те, що підтримання температури у підсобних приміщеннях квартири відбувається не тільки через опалювальні пристрої, а також за рахунок теплопередачі крізь огороджувальні конструкції житлових приміщень, є безпідставними, оскільки за змістом п. 2 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, опалювальна площа ( об`єм ) квартири(будинку садибного типу) - це загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас, а в абз. 1 та в абз. 2 п. 12 цих Правил визначено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку.

Таким чином, оскільки комора (вбудована шафа) площею 2,1 кв.м., яка є у квартирі позивача є наріжною, не опалюється за наявності опалювального приладу, вона має бути виключена з опалювальної площі квартирі, оскільки її опалення здійснюється за рахунок теплової енергії на опалення іншої частини квартири, яка вже оплачена, що знижує температуру повітря в цій частині квартири.

Разом з тим, доводи КП «Київтеплоенерго» про те, що позивачу не виставляється окрема плата за опалення місць загального користування, не підтверджується жодним доказом. При цьому КП «Київтеплоенерго» не пояснив, чому не здійснюється опалення місць загального користування, адже підтримання в них температури здійснюється за рахунок перетоку теплової енергії на опалення квартири позивача, за яку нарахована оплата, але це знижує температуру повітря в його квартирі. Вважає, що апеляційний суд повинен дослідити докази про відсутність опалення частини опалювальної площі квартири позивача і місць загального користування будинку.

Вказує, що в оскаржуваному рішенні відсутні висновки про те, чому було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зменшення розміру плати за послугу з централізованого опалення і постачання гарячої води у зв`язку з їх ненаданням або наданням не в повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що інформація в наданих позивачем повідомленнях, актах-претензіях, додатках є сумнівною, оскільки акти-претензії фіксують неналежне надання послуг з постачання гарячої води з 01 липня 2014 року. Однак відповідачі не подавали до суду жодних заяв про сумнів з приводу документів позивача або їх підробленість.

Посилається на те, що суд першої інстанції не зазначив в оскаржуваному рішенні жодних обставин, підтверджених доказами, що відповідач у встановлений строк протягом трьохробочих днів заперечував проти актів-претензій позивача щодо відсутності гарячої води в його квартирі, яка насправді є холодною. Суд першої інстанції не дослідив і не надав оцінку тим доказам, що станом й на час розгляду справи у позивача немає централізованого постачання гарячої води.

Звертає увагу на те, що відповідачі не подали, а суд першої інстанції не дослідив жодного акту про стан внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, хоча відповідно до пп. 5 п. 32 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою КМУ від 21 липня2005 року № 630, вони зобов`язані двічі на рікпроводити її перевірку із складенням відповідного акта. Крім того, КП «Київтеплоенерго» визнав той факт, що у квартирі позивача є електричний бойлер (електроводопідігрівач) для вироблення гарячої води. Вважає, що апеляційний суд повинен дослідити докази про відсутність рушникосушильника у квартирі позивача і відсутність централізованого постачання гарячої води позивачу, що, в будь-якому випадку, виключає її циркуляцію для його підігріву навіть у разі його наявності.

Звертає увагу на те, що як видно із повідомлення позивача на адресу ПАТ «Київенерго» (АТ «К.Енерго») і ПАТ «АК «Київводоканал» від 28 грудня 2016 року, позивач лише тимчасово відмовився від послуги з постачання гарячої води унаслідок того, що вона є холодною водою. Однак, відповідач зазначену вимогу позивача не виконав, що підтверджується актами-претензіями від 27 січня 2017 року, 03 квітня 2017 року, 25 січня 2018 року. При цьому відповідач КП «Київтеплоенерго» продовжує недбало надавати послугу з постачання гарячої води, що підтверджується актом-претензією від 01 жовтня 2019 року, листом відповідача від 07 жовтня 2019 року про 43 електричних водопідігрівача із 126 особових рахунків у будинку позивача, актом обстеження від 10 жовтня 2019 року.

Проте, суд першої інстанції не дослідив зазначені вище докази і не зазначив в оскаржуваному рішенні мотиви їх відхилення. При цьому суд першої інстанції не врахував, що за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з постачання гарячої води має бути централізованою і цим Законом не визначено вироблення гарячої води електричними водопідігрівачами, як й немає в ньому такої послуги, як прийняття відповідачем КП «Київтеплоенерго» даних від позивача, що він гарячою водою не користується. Факт, що позивач передає відповідачу дані, які свідчать про те, що він гарячою водою не користується, не звільняють його від обов`язку поновити централізоване постачання гарячої води до квартири позивача, оскільки використання ним електричного водопідігрівача є тимчасовим до усунення відповідачем істотного недоліку у наданні цієї послуги.

Крім того вважає висновок суду про те, що відповідачі не мають перед позивачем жодних грошових зобов`язань безпідставним, оскільки правовідношення, в якому позивач зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а відповідачі мають право вимагати від нього відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплатити їх як ціну договору, є грошовим зобов`язанням. Аналогічного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22 січня 2019 року у цивільній справі № 437/2726/13-ц.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки цим доказам, що у квартирі позивача тривалий час немає гарячої води. Стверджує, що ним була законно нарахована пеня з 01 травня 2018 року до 12 жовтня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» ОСОБА_1. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» Лінніченко Д.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення в частині пред`явлення вимог до підприємства, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу позивача та просив її задовольнити.

Представник відповідача КП «Київтеплоенерго» - Король О.М. підтримала апеляційну скаргу відповідача, просила скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача АТ «К.Енерго» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим місцем знаходження юридичної особи, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він з 2002 року є співвласником квартири АДРЕСА_2 , яка розташована на шостому поверсі багатоквартирного будинку, в якому централізоване опалення та постачання гарячої води здійснюється від центрального теплового пункту, а за проектами обліку цих послуг - має здійснюватися квартирними приладами обліку. ОСОБА_1 є споживачем житлово-комунальних послуг. В спірній квартирі, крім позивача, проживають дружина та син. Як зазначає позивач, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води в його квартирі відповідачами не надавались або надавались неякісно.

Відповідач ПАТ «Київенерго», як природна монополія, набув без конкурсу з липня 2014 року права та обов`язки виконавця послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Києві, а тому саме з липня 2014 року відповідач зобов`язаний був укласти з позивачем письмовий договір приєднання на надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, відповідно до умов Типового договору, який було затверджено постановою КМУ від 21.07.2005 р. № 630. Проте, у жовтні 2014 р. на засіданні Комісії з питань житлово-комунального господарства і паливно-енергетичного комплексу Київської міської ради було встановлено невиконання відповідачем ПАТ «Київенерго» Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» в частині укладення зі споживачами міста Києва прямих договорів з постачання теплової енергії.

Після уточнення позовних вимог представником позивача ОСОБА_3 , останній просив визнати Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» з травня 2018 року природною монополією з надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Києві.

Зазначає, що з квитанцій за січень-грудень 2016 року йому стало відомо, що ПАТ «Київенерго» без згоди ОСОБА_1 відкрив особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я його дружини - ОСОБА_2 , на який з серпні 2016 року здійснював нарахування за гарячу воду без врахування показань квартирного лічильника гарячої води, а з жовтня 2016р. за опалення - без врахувань показань будинкового теплолічильника, а саме у жовтні 2016 р. за нормами споживання, а в листопаді та грудні 2016 р. - за нормами середньозваженого споживання з усіх будинках міста Києва у поточному розрахунковому періоді, які не відповідають середньомісячному обсягу споживання в опалювальному сезоні 2015-2016 років у будинку позивача.

В квартирі ОСОБА_1 встановлений квартирний лічильник гарячої води, який згідно з Актом-претензією від 29.11.2016 р. є працездатний з показниками 1368,494 куб.м., однак температура води лише + 24С, що по нормам є холодною. 24.12.2016 року в зв`язку з систематичною відсутністю гарячої води в квартирі позивач встановив електричний бойлер. 28.12.2016 року ОСОБА_1 подав заявку ПАТ «Київенерго» на опломбування запірної арматури системи гарячого водопостачання, однак на виклик ніхто з представників ПАТ «Київенерго» не прибув, про що позивачем були складені акти-претензії від 27.01.2017 р., 03.04.2017 р.

Лише з квітня 2017 року ПАТ «Київенерго» почав враховувати показання квартирного лічильника гарячої води, однак жодного перерахунку при цьому не зробив. У жовтні-грудні 2017 року стосовно оплати за централізоване опалення, після початку опалювального сезону відповідач поновив нарахування за показаннями будинкового теплолічильника, однак жодних перерахунків за попередній період відповідач - ПАТ «Київенерго» не зробив.

Вказує, що з 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго» припинило діяльність у сфері теплопостачання, у зв`язку з тим, що 24 квітня 2018 року Київською міською радою прийнято рішення № 517/4581 про завершення укладеної з ПАТ «Київенерго» угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року. Після припинення вищезазначеної угоди 30 квітня 2018 року майно комунальної власності територіальної громади м. Києва закріплене на правах господарського відання за КП «Київтеплоенерго». Проект договору про надання послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води, який був оприлюднений газетою «Хрещатик» 28 березня 2018 року не відповідає Типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, який було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. №630 (у редакції постанови КМУ від 03.09.2009 р. №933).

ПАТ «Київенерго» передало КП «Київтеплоенерго» заборгованість за особовим рахунком № НОМЕР_1 , споживач - ОСОБА_2 , за надання послуг з гарячого водопостачання в розмірі 10 903 грн. 54 коп., борг за опалення згідно з квитанціями станом на квітень 2018 року становить 25 586 грн. 79 коп.

Крім того, зазначив, що нарахування за постачання гарячої води здійснювалось без врахувань лічильника гарячої води, встановленого в квартирі позивача, за тарифами з рушникосушильником, який відсутній у позивача, а опалення нараховувалось без показань будинкового теплолічильника, а також з врахуванням житлової площі квартири ОСОБА_1 - 66,8 кв.м., місць загального користування, які не є утепленими та не опалюються, нараховується оплата за опалення вбудованої шафи площею, 2,1 кв., яка є наріжною та не опалюється.

З урахуванням уточнених вимог просив стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 пеню у зв`язку з невиконанням (простроченням виконання) послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 79 350,50 грн. за період з 18 лютого 2018 року по 15 квітня 2018 року, та з 01 травня 2018 року по 18 лютого 2019 року (на день подачі позову до суду) відповідно до норм ст.ст. 621, 625 ЦК України.

Також ОСОБА_1 вважає, що він, як фізична особа, має право на обслуговування без дискримінації під час надання йому Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, а для цього просив зобов`язати відповідача утримувати власні: офіційний веб-сайт в мережі Інтернет, аварійно-диспетчерську службу із телефонним зв`язком (контакт-центр), відкрити абонентські відділи (центри обслуговування), а також особисто надсилати власні платіжні документи за надання цих послуг та укласти із банками договори на прийняття платежів за ці послуги, а не передавати надання цих послуг третім особам, без його згоди, в т.ч. Комунальному концерну «Центр комунального сервісу».

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції встановив, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 19.07.2002 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 (а.с.59, 1). У вказаній квартирі зареєстровані та проживають 4 особи. Квартира загальною площею 68, 30 кв.м. має три жилі кімнати, житловою площею 43,80 кв.м. (а.с.60-61, т. 1).

Судом встановлено, що позивач є споживачем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання.

Виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_1 до 01 травня 2018 року було Публічне акціонерне товариство «Київенерго».

24.04.2018 року Київською міською радою прийнято рішення № 517/4581 про завершення укладеної з ПАТ «Київенерго» угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 року. Майно комунальної власності територіальної громади м. Києва, повернене з володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення вищезазначеної угоди, 30.04.2018 року закріплено на правах господарського відання за комунальним підприємством «Київтеплоенерго» виконавчого органу Київської міської державної адміністрації. З 01.05.2018 року ПАТ «Київенерго» припинило діяльність у сфері теплопостачання, про що було повідомлено на офіційному сайті ПАТ «Київенерго» та у газеті «Хрещатик» від 04.05.2018 року №48 (5099) про припинення дії пропозиції (публічної оферти) мешканцям житлових будинків м. Києва відносно укладення Договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню (а.с. 22-26, т.2).

Відповідно до Акту прийому-передачі дебіторської заборгованості від 11 жовтня 2018 року ПАТ «Київенерго» передає КП «Київтеплоенерго» приймає дебіторську заборгованість згідно договору відступлення права вимоги (цесії) №602-18 від 11.10.2018 року.

Майно комунальної власності територіальної громади м. Києва, повернене з володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення вищезазначеної Угоди 30.04.2018 року закріплено на правах господарського відання за Комунальним підприємством «Київтеплоенерго» виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, в експлуатацію якого з 01.05.2018 року перейшли котельні, теплові мережі та пункти, засоби обліку інше допоміжне майно.

До КП «Київтеплоенерго» та Комунального концерну «Центр комунального сервісу» також відбулося переведення персоналу ПАТ «Київенерго», у т. ч. технічного персоналу районів теплозбуту, що обслуговуватимуть теплові мережі, ведуть облік показань будинкових засобів обліку, здійснюють розподіл обсягів спожитої теплової енергії, та у яких залишилися архіви вихідних даних за попередні роки постачання теплової енергії. Програми обліку споживачів передано для користування у режимі on-line до КП «Київтеплоенерго» та КК «Центр комунального сервісу», у зв`язку із чим ПАТ «Київенерго» наразі взагалі вже не має технічної можливості та відповідного персоналу для внесення даних та коригувань у нарахування, що було здійснено за часів теплопостачальної діяльності ПАТ «Київенерго».

Для можливості передачі дебіторської заборгованості споживачів теплової енергії та комунальних послуг з централізованого опалення (ЦО) та централізованого постачання гарячої води (ЦПГВ) новому постачальнику теплової енергії та виконавцю вказаних комунальних послуг у зоні колишньої діяльності ПАТ «Київенерго» - «Київтеплоенерго», відповідачем проведено аудит (перевірка даних облікових регістрів в частині дебіторської заборгованості всіх категорій споживачів станом на 01.08.2018 року та дебіторська заборгованість передана КП «Київтеплоенерго», у зв`язку із чим наразі у програмі обліку споживачів ПАТ «Київенерго» проведення жодних коригувань є неможливим, та здійснюється КП «Київтеплоенерго».

Зазначені обставини підтверджуються також п. 3.1.1 Договору №602-18 від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» (кредитор) та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (новий кредитор), відповідно до умов якого сторони договору підтверджують, що на дату підписання додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору за актами прийому-передачі кредитор передав новому кредитору оригінали або засвідчені належним чином копії документів, які підтверджують право вимоги, що відступається, а також інші документи та інформацію (але в будь-якому випадку без виключень та обмежень договори та/або будь-яка первинна документація, яка підтверджує стан розрахунків споживача із кредитором, електронні інформаційні реєстри, бази, розрахунки позовних вимог, що заявлені до стягнення із споживачів у судових спорах, рішення за результатами розгляду яких на дату укладення цього договору не прийняті, акти звіряння розрахунків).

В частині 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується, зокрема, на принципі дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг. При цьому, статтею 7 Закону визначено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг, зокрема, належить: забезпечення населення житлово-комунальними послугами необхідних рівня та якості; здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо захисту прав споживачів у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» статтю 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» доповнено частиною четвертою такого змісту: «Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація)».

Встановлено, що становище ПАТ «Київенерго» до травня 2018 року на ринку послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води було таким, що мало ознаки монопольного (домінуючого) (а.с.70-79, т.1). Так, само, як зазначено на офіційному веб-сайті Антимонопольного комітету України, у зведеному переліку суб`єктів природних монополій, станом на 31.01.2018р. під №234 міститься інформація про суб`єкта природних монополій КП "Київтеплоенерго" (а.с.211 , т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» припинити зловживання цивільними правами по відношенню до ОСОБА_1 в умовах їх монопольного (домінуючого) становища на ринку послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води та відсутності конкуренції на цьому ринку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів зловживання відповідачами цивільними правами по відношенню до нього особисто в умовах їх монопольного (домінуючого) становища на ринку послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води та відсутності конкуренції на цьому ринку.

Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Згідно з ч. 2 ст. 13 вказаного Закону, зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається: 1) встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку; 2) застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб`єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об`єктивно виправданих на те причин; 3) обумовлення укладання угод прийняттям суб`єктом господарювання додаткових зобов`язань, які за своєю природою або згідно з торговими та іншими чесними звичаями у підприємницькій діяльності не стосуються предмета договору; 4) обмеження виробництва, ринків або технічного розвитку, що завдало чи може завдати шкоди іншим суб`єктам господарювання, покупцям, продавцям; 5) часткова або повна відмова від придбання або реалізації товару за відсутності альтернативних джерел реалізації чи придбання; 6) суттєве обмеження конкурентоспроможності інших суб`єктів господарювання на ринку без об`єктивно виправданих на те причин; 7) створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) чи усунення з ринку продавців, покупців, інших суб`єктів господарювання.

Враховуючи, що матеріали справи не містять даних про те, що по відношенню до позивача ОСОБА_1 відповідачами були вчинені дії, визначені ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Відповідно до змісту статей 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 «зобов`язати відповідачів припинити зловживання цивільними правами по відношенню до ОСОБА_1 в умовах їх монопольного (домінуючого) становища на ринку послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води та відсутності конкуренції на цьому ринку» не містять у собі конкретного способу захисту його прав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачі примушували позивача до укладення договору надання послуг, який не відповідає Типовому договору, застосовували до нього недійсний тариф, а також примушували до оплати послуг без врахування показань будинкового теплолічильника, і зазначені порушення суд першої інстанції визнав доведеними, - висновків суду у викладеній частині оскаржуваного рішення не спростовують, оскільки зазначені дії не можуть бути визнані зловживанням правами в розумінні ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції». Вказані позивачем обставини стали підставою для пред`явлення інших позовних вимог ОСОБА_1 із застосуванням конкретних способів захисту прав позивача, які частково задоволені судом.

Так, задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання укладеними договорів №00100 про надання послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води (з використанням внутрішньобудинкових систем) між ОСОБА_1 і ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» на умовах, які передбачені Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, який було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005р. № 630 з подальшими змінами, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що він звертався до відповідачів укласти з ним безпосередньо договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води з урахуванням положень Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, подавши при цьому свої заперечення до проектів договорів, які були запропоновані відповідачами, однак це позитивних результатів не дало (а.с.101-104, 121-122, т. 1).

Тому суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 648 ЦК України та постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 з подальшими змінами, вважав за необхідне визнати укладеними договори про надання послуг з централізованого опалення і постачання холодної та гарячої води і водовідведення між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 , між КП «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1 - особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води має проводитись на підставі письмового договору приєднання про надання вказаних вище послуг (з використанням внутрішньобудинкових систем), відповідно до умов Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, який було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Зокрема, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Постанови КМУ від 21.07.2005р. № 630 з подальшими змінами.

Згідно ч. 1 ст. 648 ЦК України, зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.

Як було встановлено Антимонопольним комітетом України у березні 2015 р., положення проекту договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води населенню, запропонованого споживачам на офіційному Інтернет сайті ПАТ «Київенерго» (http.//kyivenergo.ua/) не відповідають положенням Типового договору (а.с.75-76, т. 1).

Також, з публікації в газеті "Хрещатик" №34 (5085) від 28.03.2018 року договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, який є договором приєднання та вважається акцептованим усіма споживачами, вбачається, що останній також не відповідає положенням Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, який було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Так, вказані договори, зокрема, не містять повний перелік прав споживача (підпункти 12, 14 пункту 16 Типового договору); не визначено повного переліку обов`язків виконавця послуг, передбачених підпунктами 12, 17 пункту 19 Типового договору, окрім цього, встановлюються не передбачені договором зобов`язання споживача, права виконавця тощо.

Відповідно до вимог частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частинами першою та другою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, виконавець, в свою чергу, зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Типовий договір про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

При укладенні договорів на надання житлово-комунальних послуг сторони не можуть відступати від змісту типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, але мають право конкретизувати його. Зміст договору про надання житлово-комунальних послуг не може суттєво відрізнятись від змісту Типового договору.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: 1) найменування сторін; 2) предмет договору; 3) вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; 4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; 5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; 6) права та обов`язки сторін; 7) порядок контролю та звіту сторін; 8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; 9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; 10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); 11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; 12) порядок здійснення ремонту; 13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; 14) порядок вирішення спорів; 15) перелік форс-мажорних обставин; 16) строк дії договору; 17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; 18) дата і місце укладення договору.

Крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання укладеним договір про надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води між КП «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1 на умовах, які передбачені Типовим договором.

Доводи апеляційної скарги представника КП «Київтеплоенерго» про те, що рекомендації Антимонопольного комітету України стосуються виключно договору, розробленого ПАТ «Київенерго», та не свідчать про невідповідність проекту договору, розробленого КП «Київтеплоенерго» вимогам Типового договору, - колегія суддів відхиляє, оскільки за змістом вищевикладених вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач, який отримує житлово-комунальні послуги, зобов`язаний укласти договір на їхнє надання, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок відповідає зустрічному обов`язку виконавця, визначеному пунктом 3 частиною другою статті 21 Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Отже, суд першої інстанції, встановивши невідповідність запропонованого відповідачем проекту договору умовам Типового договору, затвердженого постановою КМУ № 620 від 21.07.2005 року, дійшов правильного висновку про те, що обов`язку споживача укласти договір на отримання житлово-комунальних послуг кореспондується обов`язок виконавця укласти цей договір на умовах, які будуть відповідати Типовому договору.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 357/3724/17, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, можна дійти висновку про те, що в разі відмови виконавця на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам Типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд безпідставно визнав укладеними договори одночасно і з ПАТ «Київенерго», і з КП «Київтеплоенерго», - не можуть бути підставою для скасування рішення в частині вимог, пред`явлених до ПАТ «Київенерго», правонаступником якого є АТ «К.Енерго», оскільки вказаний відповідач рішення суду не оскаржував, а ту обставину, що відповідач КП «Київтеплоенерго» здійснює надання послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення з 01 травня 2018 року - сторони не оспорюють.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на оплату послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води у період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2016 року із врахуванням показань будинкового теплолічильника та квартирного лічильника гарячої води за тарифами, які було затверджено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №146 від 17 жовтня 2014р. "Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг" і зобов`язання Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» зробити перерахунок плати цієї послуги, а також позовних вимог про визнання права ОСОБА_1 на оплату послуг з централізованого опалення у період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2017 року згідно з середньомісячними показниками будинкового теплолічильника у будинку АДРЕСА_1 за попередній опалювальний період 2015-2016 років, зобов`язання КП «Київтеплоенерго» здійснити відповідний перерахунок, суд першої інстанції виходив з наступного.

Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 передбачено порядок здійснення нарахувань за послугу з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання.

Пунктом 15 Правил зазначено, що засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці. Періодична повірка засобів обліку води і теплової енергії проводиться у строк, що не перевищує одного місяця. За цей час споживач оплачує відповідні послуги у такому порядку: з централізованого постачання холодної та гарячої води - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередні три місяці; з централізованого опалення - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період.

У разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.

Пунктом 21 Правил зазначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

У будинку АДРЕСА_1 встановлено будинковий засіб обліку теплової енергії, однак, як вбачається з відповіді ПАТ «Київенерго» від 31.07.2017 року, зазначений засіб знято з комерційного обліку товариства як розукомплектований (а.с.101-104, т.1).

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» у разі виходу з ладу або втрати вузла комерційного обліку, до відновлення його роботи або заміни комерційний облік здійснюється розрахунок відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, з урахуванням середнього споживання: теплової енергії - протягом попереднього опалювального періоду.

З огляду на зазначене, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його права на оплату послуг з централізованого опалення у період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2016 року із врахуванням показань будинкового теплолічильника за тарифами, які було затверджено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №146 від 17 жовтня 2014 року «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг», зобов`язавши Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» зробити перерахунок плати цієї послуги, а також про визнання права ОСОБА_1 на оплату послуг з централізованого опалення у період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2017 року згідно з середньомісячними показниками будинкового теплолічильника у будинку АДРЕСА_1 за попередній опалювальний період 2015-2016 років.

З висновками суду першої інстанції у викладеній частині колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені з дотриманням норм матеріального права та відповідають обставинам справи, які встановлені на підставі наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги КП «Київтеплоенерго щодо вказаної частини рішення зводяться до того, що у вказаний в рішенні суду період КП «Київтеплоенерго» не було виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємство не є правонаступником ПАТ «Київенерго», а тому на нього не може покладатись відповідальність за дії іншого суб`єкта господарювання.

Проте такі доводи колегія суддів відхиляє, оскільки пунктами 1.1. - 1.3 договору № 602-18 від 11 жовтня 2018 року ( а.с. 23-27), укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради ( КМДА) «Київтеплоенерго», визначено, що кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб (споживачів) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. З укладенням цього договору кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань ( неустойка, штраф, пеня, 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати та інші), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та /або можуть бути нараховані та/або виникнути після укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем ( споживачами) зобов`язань з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за договорами та споживачами, які зазначені у додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору.

Як вбачається з витягу з додатку № 1 до договору, до КП «Київтеплоенерго» перейшло право вимоги до ОСОБА_2 , на суму заборгованості за неоплачені послуги з централізованого опалення на суму 25 683 грн. 05 коп. ( а.с. 26)

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень пункту 3.4.3 договору про відступлення права вимоги новий кредитор має право на здійснення, на підставах визначених чинним законодавством, за заявою споживача, коригування розміру основного боргу та додаткового грошового зобов`язання такого споживача, право вимоги до якого відступлене за цим договором.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки суд першої інстанції, встановивши, що заборгованість з централізованого опалення у період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2016 року була нарахована за тарифами, які за судовим рішенням визнані нечинними, а у період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2017 року - з порушенням приписів частини 3 ст.9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», дійшов вірного висновку про необхідність перерахунку такої заборгованості.

Враховуючи, що за договором про відступлення права вимоги ( цесії) від 11.10.2018 року право вимоги на вищевказаний розмір заборгованості було відступлено КП «Київтеплоенерго», то саме на вказане підприємство і покладено обов`язок виконати зазначені перерахунки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про перерахунок оплати послуги з гарячого водопостачання за періоди з 01 травня 2015 року по 30 червня 2016 року, та з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2017 року та скасування нарахування КП «Київтеплоенерго» заборгованості за цю послугу на суму 10 903 грн. 54 коп., суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не повідомив ПАТ «Київенерго» про наявність лічильника гарячої води, позивачем не подавалися показання лічильника, відповідно не надходила оплата відповідних послуг. Також в матеріалах справи відсутні дані, коли відбувалась повірка квартирного лічильника гарячої води, ким та коли він був опломбований.

Відповідно до акту від 03 березня 2003 року, в квартирі позивача встановлено засоби обліку гарячої та холодної води (дата виготовлення - грудень 2001 року). Також 03 березня 2003 року між ОСОБА_2 та ЖЕО №809 КП УЖГ Святошинського району м.Києва було укладено договір про проведення розрахунків за водопостачання та водовідведення за показниками квартирних приладів обліку споживання холодної та гарячої води (а.с.63, т.1).

На системі центрального постачання гарячої води будинку АДРЕСА_1 встановлено будинковий засіб обліку гарячої води.

Відповідно до рахунків за гарячу воду, у квітні 2017 року зафіксовано показання лічильника 1375,00 куб.м. і станом на 01 квітня 2017 року нараховано заборгованість за послугу: постачання гарячої води в сумі 10 903 грн. 54 коп. (а.с.97 зв., т. 1). В подальшому, наявна у позивача заборгованість за вказану послугу була передана ПАТ «Київенерго» до КП «Київтеплоенерго» відповідно до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018р. №602-18 (а.с.27, т. 2).

З врахуванням цих обставин, ПАТ «Київенерго» здійснювало нарахування за послугу центрального постачання гарячої води з урахуванням фактичних показань будинкового засобу обліку гарячої води, відповідно до п.11 Правил до моменту передачі інформації про наявність засобу обліку гарячої води - до квітня 2017 року, нарахувавши заборгованість на загальну суму 10 903 грн. 54 коп., а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки висновки зроблені за неповного з`ясування обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як вбачається з акту від 03 березня 2003 року, складеного інженером ЖЕО № 809 Косміна О.О. , у квартирі АДРЕСА_2 , співвласником якої є позивач ОСОБА_1 , було встановлено лічильники холодного та гарячого водопостачання. Лічильники опломбовані тавром О/ЖГ ( а.с. 62, т.1 )

У рахунках на сплату послуг за постачання гарячої води, виставлених ПАТ «Київенерго», за період з 01 червня 2015 року по 31 липня 2016 року заборгованість по даному виду послуг - відсутня ( а.с. 80-84, т. 1).

В рахунку для сплати за постачання гарячої води за серпень 2016 року нараховано 896 грн. 65 коп., виходячи із нормативу споживання на 4-х мешканців квартири 10,79 м.куб., по тарифу 83,1 грн./м.куб.

У подальшому, відповідно до вказаних рахунків за постачання гарячої води також нараховано за нормативами споживання: за вересень 2016 року - 11,12 м.куб. на суму 924 грн. 07 коп., за жовтень 2016 року - 24 м.куб. - на суму 1994 грн. , за листопад 2016 року - 21,24 м.куб. - на суму 1765 грн., за грудень 2016 року - 24 м. куб. - на суму 1994 грн. Загальна сума заборгованості станом на 31 грудня 2016 року, виходячи із нарахувань за нормативами споживання гарячої води, була нарахована ПАТ «Київенерго» на суму 7574 грн. 56 коп.

Як вбачається з акту-претензії від 29 листопада 2016 року та додатку до нього, що підписані двома споживачами - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в акті зазначено про безпідставність такого нарахування з огляду на те, що виконавець послуг не здійснював повірку лічильника гарячої води, встановленого у квартирі позивача, в порушення п. 9 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодного та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року. При цьому, припускаючи непрацездатність лічильника, виконавець послуг не вживав заходів щодо його ремонту та не надав споживачу новий контрольно-вимірювальний прилад.

Повідомлення про неналежно надані або ненадані послуги з викликом представника виконавця у квартиру споживача на 29 листопада 2016 року, на 16-00 год. для фіксації якості наданих послуг, було зареєстровано в ПАТ «Київенерго» 25 листопада 2016 року.

У зв`язку з тим, що представник ПАТ «Київенерго» для перевірки кількісних та якісних показників не з`явився, акт-претензію було підписано двома споживачами 29 листопада 2016 року, а 01 грудня 2016 року передано до ПАТ «Київенерго», про що свідчить відповідний штамп із номером вхідної кореспонденції ( а.с. 68, зворот, т. 1).

Однак, матеріали справи не містять даних про надання відповіді ПАТ «Київенерго» на вказаний акт-претензію у строк, визначений законодавством.

27 грудня 2016 року у квартирі споживача ОСОБА_1 техніком лабораторії «Центр вимірювань» ТОВ «Центр вимірювань» на підставі договору з СПВ «КТМ» ПАТ «Київенерго» № 436/54-15 від 22.07.2015 року було виконано роботи по вимірюванню для метрологічної повірки приладу обліку гарячого водопостачання та опломбування засобів обліку, при цьому зафіксовано показники лічильника - 01375, а також встановлено, що у квартирі позивача встановлено власний бойлер ( електроводопідігрівач) ( а.с. 90, т. 1)

Також 28 грудня 2016 року в Центрі обслуговування клієнтів Шевченківського району ПАТ «Київенерго» було зареєстроване повідомлення споживача ОСОБА_1 про тимчасову відмову від послуги централізованого постачання гарячої води і водовідведення гарячої води у зв`язку з неякісним наданням цієї послуги, а також передано копію паспорту електричного бойлеру та копію акту повірки лічильника гарячої води ( а.с. 91, т.1).

Однак, як вбачається рахунків на оплату послуг з постачання гарячої води за період з 01 січня 2016 року - по 31 березня 2017 року ПАТ «Київенерго» продовжував здійснювати нарахування за нормативами споживання, нарахувавши за січень 2016 року за 8,52 м.куб. - заборгованість на суму 708 грн. 01 коп., за лютий 2017 року - за 13,22 м. куб. - на суму 1098 грн. 58 коп., за березень 2017 року - за 18,32 м.куб. - на суму 1522 грн. 39 коп. Всього визначено заборгованість станом на 01 квітня 2017 року у розмірі 10 903 грн. 54 коп.

Зазначені обставини не були прийняті до уваги судом першої інстанції, у зв`язку з чим суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування безпідставно нарахованої заборгованості за період з 01 серпня 2016 року по 01 квітня 2017 року.

Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05 червня 2014 року № 1314-VII, який набрав чинності 01 січня 2016 року, періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, здійснюються за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, покладається на суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Періодична повірка проводиться за рахунок тарифів на електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Порядок подання таких засобів на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, а також порядок оплати за періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630

Пунктами 9, 30, 32 Правил № 630 передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року у справі № 229/1539/17 (касаційне провадження № 61-27909сво18) викладено правовий висновок такого змісту: позивач є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, виконавцем яких є КП «Компанія «Вода Донбасу», тому саме відповідач несе відповідальність за своєчасну повірку засобу обліку води, встановленого у будинку позивача, його обслуговування і ремонт, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки. Включення до тарифів плати за повірку приладів обліку води, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки не залежить від дій позивача, оскільки стосується правових взаємовідносин виконавця послуг та органів державної влади і місцевого самоврядування, а позивач має право на безоплатну повірку, обслуговування і ремонт засобу обліку води.

Таким чином, проведення періодичної повірки, обслуговування засобів обліку води у тому числі їх демонтаж, транспортування та монтаж повинен здійснюватися за рахунок виконавця зазначених послуг.

Аналогічні висновки були викладені Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 229/1539/17, а також у постановах від 10 червня 2019 року у справі № 428/5337/17 та від 02 жовтня 2019 року у справі № 752/7387/17.

В пункті 10 Правил № 630 вказано, що справляння плати за нормативами ( нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятись від врахування показань засобів обліку.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 15 Правил, плата за послуги з водопостачання споживачем, у квартирі якого встановлений засіб обліку води, вноситься згідно з нормативами ( нормами) споживання у разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення.

Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що за наявності у квартирі споживача засобу обліку гарячої води оплата за надані послуги здійснюється згідно з показаннями такого засобу, за винятком випадку виявлення його несправності, що не підлягає усуненню.

Непроведення виконавцем періодичної повірки засобу обліку води не є підставою для неврахування його показників, оскільки забезпечення проведення повірки є обов`язком виконавця послуг і невиконання ним такого обов`язку не повинно мати негативних наслідків для споживача.

Оскільки заборгованість за постачання гарячої води на суму 10 903 грн. 54 коп. була нарахована ПАТ «Київенерго» за період з 01 серпня 2016 року по 01 квітня 2017 року у зв`язку з нарахуванням ОСОБА_1 оплати за послуги згідно з діючими нормативами споживання, а не за показаннями засобу обліку гарячої води, що суперечить пункту 10 Правил № 630, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення зазначених позовних вимог.

За викладених обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про те, що непроведення періодичної повірки квартирного лічильника гарячої води у квартирі позивача, яка покладалася на ПАТ «Київенерго», не є тотожним його несправності, що не підлягає усуненню, при цьому ремонт цього лічильника також покладався на відповідача, а тому нарахування плати за гарячу воду за нормативами споживання, без врахування показників лічильника, є безпідставним.

Як вбачається з витягу з додатку № 2 до договору про відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року, від ПАТ «Київенерго» до КП «Київтеплоенерго» перейшло право вимоги до ОСОБА_2 (отже і до ОСОБА_1 ) на суму заборгованості за неоплачені послуги з постачання гарячої води на суму 10 935 грн. 79 коп. ( а.с. 27, т. 2)

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права позивача на оплату послуги з постачання гарячої води за показаннями квартирного лічильника гарячої води і скасування нарахування заборгованості.

У зв`язку з чим у викладеній частині слід прийняти постанову, якою визнати право ОСОБА_1 на оплату послуги з постачання гарячої води за показаннями квартирного лічильника гарячої води і скасувати нарахування Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованості за послугу з постачання гарячої води у період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2017 року на суму 10 903 грн. 54 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права ОСОБА_1 на зменшення розміру плати за послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води у зв`язку з їх ненаданням або наданням не в повному обсязі Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» і зобов`язання його провести перерахунки розміру плати за ці послуги на підставі актів-претензій від 29.11.2016р., 27.01.2017р., 03.04.2017р., 25.01.2018р., суд першої інстанції виходив з того, що інформація у наданих позивачем повідомленнях, актах-претензіях, додатках, які направлялися ПАТ "Київенерго", є сумнівною, оскільки акт-претензія від 29.11.2016 року фіксує неналежне надання послуг з постачання гарячої води з 01.07.2014 року, акти-претензії від 27.01.2017р. та від 03.04.2017р. - також з 01.07.2014р., а не в час складання відповідних актів-претензій (а.с.88-96, т. 1).

З висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у цій частині колегія суддів погоджується.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24.06.2004 року ( в редакції станом на час складання зазначених актів-претензій), у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором.

Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.

Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

Відповідно до пунктів 33- 39 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, у разі неналежного надання або ненадання послуг виконавцем споживач повідомляє про це виконавця в усній формі за допомогою телефонного зв`язку чи у письмовій формі за адресами, що зазначені в договорі.

У повідомленні зазначається прізвище, ім`я та по батькові, точна адреса проживання споживача, а також найменування виду неналежно наданої або ненаданої послуги. Повідомлення споживача незалежно від його форми (усна або письмова) обов`язково реєструється представником виконавця у журналі реєстрації заявок споживачів. Представник виконавця зобов`язаний повідомити споживачеві відомості про особу, яка прийняла повідомлення (прізвище, ім`я та по батькові), реєстраційний номер повідомлення та час його прийняття.

Представник виконавця, якому відомі причини неналежного надання або ненадання послуги, зобов`язаний невідкладно повідомити про це споживача та зробити відповідну відмітку в журналі реєстрації заявок, що є підставою для визнання виконавцем факту неналежного надання або ненадання послуг.

Представник виконавця, якому не відомі причини неналежного надання або ненадання послуг, зобов`язаний узгодити з виконавцем точний час та дату встановлення факту ненадання послуг, надання їх не у повному обсязі або перевірки кількісних та/або якісних показників надання послуг. У разі необхідності проведення такої перевірки у приміщенні споживача представник виконавця повинен з`явитися до споживача не пізніше визначеного у договорі строку.

За результатами перевірки складається акт-претензія про неналежне надання або ненадання послуг (далі акт-претензія), який підписується споживачем та представником виконавця згідно з додатком 2. Акт-претензія складається у двох примірниках по одному для споживача та виконавця.

У разі неприбуття представника виконавця в установлений договором строк для проведення перевірки кількісних та/або якісних показників або необґрунтованої відмови від підписання акта- претензії такий акт вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.

Акт-претензія реєструється уповноваженими особами виконавця у журналі реєстрації актів-претензій згідно з додатком 3. Виконавець зобов`язаний розглянути такий акт-претензію і повідомити протягом трьох робочих днів споживача про її задоволення або про відмову у задоволенні з обґрунтуванням причини такої відмови. У разі ненадання протягом установленого строку виконавцем відповіді вважається, що він визнав викладені в акті-претензії факти неналежного надання або ненадання послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 було дотримано процедуру складання актів-претензій, визначену ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та пунктами 33 - 39 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, оскільки повідомленнями, зареєстрованими в ПАТ «Київенерго» 25 листопада 2016 року, 24 січня 2017 року, 29 березня 2017 року та 16 січня 2018 року позивач ОСОБА_1 здійснював виклик представника відповідача для проведення замірів якості надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Разом з тим, колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення позовних вимог про здійснення перерахунку заборгованості за послуги постачання гарячої води на підставі актів-претензій від 29 листопада 2016 року, від 27 січня 2017 року, від 03 квітня 2017 року, від 25 січня 2018 року, враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування заборгованості за постачання гарячої води у розмірі 10 903 грн. 54 коп.

Крім того, оскільки відповідно до вищевказаних матеріалів справи, позивач з 24 грудня 2016 року відмовився від постачання гарячої води, встановивши електроводонагрівач ( бойлер), судом першої інстанції правильно не були прийняті до уваги акти-претензії від 27 січня 2017 року, від 03 квітня 2017 року, від 25 січня 2018 року, адже на час складання таких актів, позивач, відповідно до наданих ним пояснень та доказів, не отримував послуг з постачання гарячої води.

Щодо перерахунку послуг за централізоване опалення на підставі актів-претензій від 29 листопада 2016 року, від 27 січня 2017 року, від 03 квітня 2017 року, від 25 січня 2018 року, то підстави для задоволення зазначеної позовної вимоги також відсутні, оскільки наявних у зазначених актах вихідних даних не достатньо для здійснення перерахунку за період, що зазначений в актах, при тому як у позовній заяві позивач взагалі не зазначив період, за який він просить провести відповідний перерахунок.

Відповідно до п. 5 Порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі , зниження якості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 151 від 17 лютого 2010 року, у разі невідповідності фактичної температури в житлових приміщеннях нормативній перерахунок за надання послуг з централізованого опалення за відсутності квартирних та будинкових

засобів обліку теплової енергії проводиться за відповідними формулами, які серед інших показників, включають строк, протягом якого відбувалося відхилення від кількісних і якісних показників ( кількість діб).

Однак із актів-претензій від 29 листопада 2016 року, 27 січня 2017 року, від 03 квітня 2017 року вбачається, що лише в одному акті ( від 27.01.2017 року) зафіксовано температуру повітря у наріжній кімнаті споживача, яка не відповідає нормативному значенню, та станом на день складання акту становила +18С, замість +20С. В зазначеному акті позивач вимагав провести перерахунок за період з жовтня 2016 року по 31 січня 2017 року, а в акті від 03 квітня 2017 року вимагав провести перерахунок за період з жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року.

Таким чином, наведені в акті від 27 січня 2017 року дані про температуру повітря в наріжній кімнаті станом день його складання не надають підстав для здійснення відповідного перерахунку за період з жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року, оскільки достовірно не підтверджують строку, тобто кількість діб, протягом якого відбувалося відхилення від нормативних показників.

З цих же підстав не підлягає задоволенню вимога про здійснення перерахунку на підставі акту-претензії від 25 січня 2018 року, оскільки ні в самому акті, ні в позовній заяві не зазначено період, за який позивач просить здійснити відповідний перерахунок, тоді як одноразове замірювання показників температури повітря у квартирі позивача протягом опалювального сезону не підтверджує даних про строк, протягом якого відбувалося відхилення від кількісних чи якісних показників ( кількість діб).

Таким чином, з викладених підстав доводи апеляційної скарги позивача у цій частині колегія суддів відхиляє, а тому оскаржуване рішення у викладеній частині слід залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права на неоплату послуги централізованого опалення наріжної вбудованої шафи (комори) його квартири площею 2,1 кв.м., в якій не працює стояк опалення, і місць загального користування будинку АДРЕСА_1 , які не є утепленими і не опалюються, і зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Київенерго» та Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» зробити йому перерахунок оплати за цю послугу з 2016 року, суд першої інстанції виходив з наступного.

Систему централізованого опалення житлового будинку АДРЕСА_1 оснащено засобом обліку теплової енергії, діапазон розповсюдження - всі квартири.

При цьому, ні ПАТ «Київенерго» ні КП «Київтеплоенерго» не має у володінні та не утримує на балансі внутрішньобудинкові мережі житлових будинків, що є невід`ємними частинами будинків, витрати на обслуговування яких входять до складу тарифів на послуги з утримання будинків і споруд на прибудинкових територіях.

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005р. №76, виконавці послуг з утримання будинків та прибудинкових територій здійснюють технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем тепло-, водопостачання, водовідведення і зливової каналізації.

Підтримання температури підсобних приміщень квартири відбувається не тільки через опалювальні пристрої, а також за рахунок теплопередачі крізь огороджувальні конструкції житлових приміщень. Власники квартир як співвласники місць загального користування повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно опалювальної площі житла, а визначення плати за їх опалення провадиться відповідно до Методики розрахунку кількості теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, що затверджена Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31.10.2006р. №359

Відповідно до п. 1.4. Методики розрахунку кількості теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, кількість теплової енергії на опалення місць загального користування окремо не визначається, а входить до загальної кількості теплової енергії, виставленої до плати за опалення у таких випадках: якщо в багатоквартирному будинку незалежно від наявності або відсутності загальнобудинкового обліку теплової енергії відсутні суб`єкти господарювання, помешкання з індивідуальним опаленням, усі житлові квартири не обладнані приладами обліку витрат теплової енергії на опалення. Отже, окрема оплата за обігрів місць загального користування ОСОБА_1 не виставляється і підстави для несплати або перерахунку за цю послугу відсутні.

Висновки суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги колегія суддів вважає правильними, оскільки відповідно до «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів від 21.07.2005 року №630, опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) є загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Під приміщеннями, площа яких не входить до опалюваної площі квартири (будинку) відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів від 08.06.1996 року №619 слід розуміти приміщення, які відокремлені від приміщень, що опалюються, стінами або дверними чи віконними прорізами із заповненням, які відповідають вимогам з опору теплопередачі для огороджуючих конструкцій житлових будинків. В іншому разі площа цих приміщень входить до опалюваної площі квартири ( будинку).

Як вбачається з даних технічного паспорту на квартиру, співвласником якої є позивач, вбудована шафа, площею 2,1 кв.м., входить до загальної площі квартири, а тому відсутні підстави вважати, що площа зазначеного приміщення не входить до опалюваної площі квартири.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що актами-претензіями від 29 листопада 216 року, 27 січня 2017 року, 03 квітня 2017 року було зафіксовану ту обставину, що стояк централізованого опалення, розташований у вказаній вбудованій шафі, є холодним, - висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання здійснюють виконавці послуг з утримання будинків та прибудинкових територій. Зниження якості надання послуг з централізованого опалення чи ненадання таких послуг може бути підставою для відповідного перерахунку розміру плати за надання послуг з централізованого опалення у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 151 від 17 лютого 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права на оплату послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, із врахуванням показань квартирного лічильника гарячої води за тарифами в умовах відсутності рушникосушильника та зробити йому за змістом цього тарифу перерахунок оплати за цю послугу з 2016 року , суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 98 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011р. №869, визначено, що витрати теплової та електричної енергії на циркуляцію у розподільних, внутрішньобудинкових мережах і рушникосушильниках визначаються за розрахунком окремо для кожного будинку, а за відсутності таких розрахунків - як стала частка загальної суми витрат теплової та електричної енергії, що припадає на будинок.

Отже, для визначення тарифу за централізоване постачання гарячої води базою є будинок, а не окремі квартири.

У випадку, якщо проектом будинку передбачено наявність рушникосушильника, то самовільний його демонтаж не є підставою для здійснення коригування нарахувань за послугу з гарячого водопостачання. Позивач не надав суду належних доказів, що проектом будинку АДРЕСА_1 не передбачені рушникосушильники в квартирах, а тому суд дійшов висновку, що вказана позовна вимога ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про перерахунок заборгованості за послуги з постачання гарячої води, за умови відсутності рушникосушильника - колегія суддів вважає правильними, доводи апеляційної скарги позивача зазначених висновків суду не спростовують.

Крім того, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування нарахованої заборгованості за послуги з постачання гарячої води, враховуючи її нарахування ПАТ «Київенерго» за нормативами споживання, а не за показниками лічильника гарячої води, то підстави для перерахунку заборгованості, яка підлягає скасуванню у зв`язку з її нарахуванням всупереч вимогам законодавства, - відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про призначення Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» строку протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили для усунення ними істотних недоліків у наданні послуги з централізованого постачання гарячої води для ОСОБА_1 від центрального теплового пункту на пр-ті Перемоги,148/1, а в разі невиконання цього обов`язку - надати йому право доручити їх виправлення будь-якій третій особі за рахунок Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів надання неякісної послуги з гарячого водопостачання, враховуючи, що позивач передає до КП «Київтеплоенерго» дані, які свідчать про те, що він гарячою водою не користується, відповідно плата за цю послугу йому не нараховується.

З висновками суду першої інстанції у цій частині колегія суддів погоджується, оскільки акти-претензії від 29 листопада 2016 року, 27 січня 2017 року, 03 квітня 2017 року та 25 січня 2018 року стосувались надання послуг з постачання гарячої води ( від якої позивач відмовився з 24.12.2016 року) ПАТ «Київенерго», тоді як КП «Київтеплоенерго» стало виконавцем послуг з постачання гарячої води з 01 травня 2018 року, проте належних та допустимих доказів надання неякісної послуги з постачання позивачу гарячої води цим відповідачем за період 01 травня 2018 року по день пред`явлення позову - матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його права, як фізичної особи, на обслуговування без дискримінації під час надання йому Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води і зобов`язати його припинити дискримінацію ОСОБА_1 у цьому праві, а для цього утримувати власні: офіційний веб-сайт в мережі Інтернет, аварійно-диспетчерську службу із телефонним зв`язком (контакт-центр), абонентські відділи ( центри обслуговування), а також особисто надсилати власні платіжні документи за надання цих послуг та укласти із банками договори на прийняття платежів за ці послуги, суд першої інстанції виходив з того, що жодних дискримінацій прав позивача на обслуговування під час надання йому послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в ході судового розгляду не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання права на обслуговування без дискримінації під час надання КП «Київтеплоенерго» послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, позивач посилався на те, що поведінка відповідача по відношенню до позивача є дискримінаційною, оскільки з юридичними особами відповідач безпосередньо укладає договори та обслуговує їх у власних центрах обслуговування без залучення третіх осіб, тоді як для обслуговування фізичних осіб - споживачів відповідач уклав договір № 56 від 10 травня 2016 року з Комунальним концерном «Центр комунального сервісу».

При вирішенні позовних вимоги ОСОБА_1 судом першої інстанції було встановлено, що розрядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08.12.2016р. №1244 організовано єдину міську службу для комплексного обслуговування споживачів житлово-комунальних послуг за принципом "єдиного вікна" на базі комунального концерну «Центр комунального сервісу» (а.с. 17, т.2).

На базі сервісних центрів комунального концерну "Центр комунального сервісу" для комплексного обслуговування абонентів у галузі надання житлово-комунальних послуг у місті Києві надаються консультації, проводяться звіряння розрахунків, видаються довідки, укладаються договори тощо.

10 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» уклало договір №56 про надання послуг з Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» (а.с.115-120 , т. 1).

Як встановлено судом, з сайту КП «Київтеплоенерго», так із сайту КК «Центр комунального сервісу» вбачається, що останні містять інформацію щодо диспетчерської служби з питань ЖКГ та переліку центрів обслуговування клієнтів (а.с.18-21, т.2).

Крім того, інформування споживачів щодо послуг ЦО та ЦПГВ, телефонів контакт-центру, реквізитів підприємств тощо здійснюється шляхом надсилання разом з платіжним документом на сплату житлово-комунальних послуг листівки «Комунальний бюлетень» (а.с. 114, 241, т. 1, а.с.18, т. 2).

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів, що КП «Київтеплоенерго» здійснює дискримінацію позивача, як фізичної особи - споживача послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення, за будь-якими вищевказаними ознаками, здійснюючи обслуговування споживачів через Комунальний концерн «Центр комунального сервісу».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у зв`язку з невиконанням ( простроченням виконання) послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 79 350 грн. 50 коп., суд виходив з правовідносин, що склались між сторонами, обставин справи, та дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 стосовно стягнення пені на його користь задоволенню не підлягає, оскільки відповідачі не мають перед позивачем жодних грошових зобов`язань.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення пені, позивач посилався на те, що у зв`язку з неякісним наданням послуг з постачання гарячої води, він відмовився від цієї послуги з 24 грудня 2016 року та вимушений користуватися бойлером ( електропідігрівачем), а у період з 01 травня 2018 року по 12 жовтня 2018 року КП «Київтеплоенерго» було відключено постачання гарячої води до будинку. Тому позивачем нарахована пеня за невиконання послуги з постачання гарячої води за період з 18 лютого 2018 року по 18 лютого 2019 року, виходячи із вартості та кількості води, яку мав би спожити позивач за цей період, посилаючись при цьому на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування такої пені, оскільки послуг з постачання гарячої води позивач у вказаний період не отримував та відповідно не сплачував за такі послуги.

При цьому, на думку колегії суддів, положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку застосоване бути не може, оскільки спірні правовідносини врегульовані спеціальною нормою законодавства - Порядком проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 151 від 17.02.2010 року.

Інші доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та апеляційної скарги представника відповідача КП «Київтеплоенерго» висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність ухваленого рішення у викладеній частині.

Посилання суду першої інстанції на окремі положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, що був введений в дію з 01 травня 2019 року, не призвели до неправильного вирішення спору по суті, а тому з цих підстав рішення суду скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого рішення у викладеній частині та відсутність підстав для скасування рішення, за винятком його частини щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права позивача на оплату послуги з постачання гарячої води за показаннями квартирного лічильника гарячої води і скасування нарахування заборгованості в сумі 10 903 грн. 54 коп.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права, та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права позивача на оплату послуги з постачання гарячої води за показаннями квартирного лічильника гарячої води і скасування нарахування заборгованості та прийняти постанову:

Визнати право ОСОБА_1 на оплату послуги з постачання гарячої води за показаннями квартирного лічильника гарячої води і скасувати нарахування Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованості за послугу з постачання гарячої води у період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2017 року на суму 10 903 грн. 54 коп.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.