П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/999/20

Провадження № 22-ц/4815/980/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Панас О.В.

Рішення суду (вступна і резолютивна частини)

ухвалено 16 червня 2019 року в м. Рівне

Повний текст складено: 22 червня 2020 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" адвоката Винокурова Олександра Вікторовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, моральної шкоди, неустойки, пені, 3% річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (далі ПрАТ "СК "ВУСО" або страховик) про стягнення страхового відшкодування, моральної шкоди, неустойки, пені, 3% річних та інфляційних втрат. Мотивуючи свої вимоги, покликався на укладений 04 червня 2019 року між ним та відповідачем електронний поліс комплексного страхування власника карткового рахунку № DNН0ZКF - НОМЕР_1 , предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України та пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю застрахованої особи, а також пов`язані із страхуванням на випадок непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати страхувальником роботи. Проте коли позивач повідомив страховика про страховий випадок, а саме про звільнення у зв`язку із скороченням і реорганізацією, то останній повідомив про відмову у виплаті страхової суми, адже страхувальником не було сплачено страхового платежу за договором. Зазначав, що 26 травня 2016 року його було призначено на посаду заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, а 19 червня 2019 року Фондом державного майна України позивача було попереджено про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням займаної ним посади. Згодом наказом Фонду державного майна України від 15 листопада 2019 року №438-р ОСОБА_1 звільнено з посади і ця подія є страховим випадком відповідно до умов укладеного між сторонами договору добровільного страхування, який є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався. Відмовляючи ж у виплаті страхового з підстав того, що на час попередження про майбутнє звільнення не було сплачено страхового платежу, тобто через відсутність страхової суми на відповідну дату, страховик не розумів, що поняття попередження про скорочення посади, наступне вивільнення не є тотожним із поняттям попередження про звільнення. На підставі пункту 3.4.4 Умов страхування по договору добровільного комплексного страхування власника карткового рахунку "Страхування кредитного ліміту" у разі настання страхового випадку, передбаченого ОСОБА_2 Договору страхування, а саме понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок звільнення з роботи не з його ініціативи, страхова виплата здійснюється у розмірі 100% страхового відшкодування за даним ризиком. Згідно з довідкою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк) від 22 листопада 2019 року залишок ОСОБА_1 становить 163,62 гривень, тобто розмір використаного кредитного ліміту становив 49 836, 38 гривень. Тому враховуючи, що позивач втратив роботу через скорочення посади у зв`язку із реорганізацією, що згідно з договором страхування є страховим випадком, то страховик зобов`язаний виплатити страхувальникові страхову виплату в розмірі 49 836, 38 гривень, розмір якої обумовлено в договорі. Крім того, діями відповідача була спричинена й моральна шкода, адже, зокрема, в результаті відмови спричинено виникнення у позивача заборгованості перед банком, яку довелося погашати за власні кошти та позичені кошти, що потягло за собою зміну способу життя.

З наведених мотивів просив стягнути з ПрАТ "СК "ВУСО" суму страхового відшкодування відповідно до умов електронного полісу (договору добровільного страхування) укладеного між ПрАТ "СК "ВУСО" та ОСОБА_1 у розмірі 49 836,38 гривень, моральної шкоди у 5 000 гривень, неустойку, пеню, 3% річних та інфляційних втрат за весь період прострочення виплати страхового відшкодування на дату прийняття рішення у справі.

Відповідач поданий позов не визнав та вважав його необґрунтованим.

Рішенням Рівненської міського суду Рівненської області від 16 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ "СК "ВУСО" на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 49 836,38 гривень.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ "СК "ВУСО" на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840,80 гривень.

Ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що в разі виникнення страхового випадку, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком. Врахувавши, що втрата позивачем роботи через скорочення посади у зв`язку із реорганізацією згідно з договором страхування є страховим випадком, тому страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату в розмірі 49 836, 38 гривень, яку обумовлено сторонами в договорі.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то вказані вимоги, на думку суду, не підлягали задоволенню через їхню безпідставність та недоведеність, оскільки позивач належними, допустимими та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Крім того, умовами договору не передбачено відшкодування моральної шкоди.

На рішення суду представником відповідача адвокатом Винокуровим О.В. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість в частині задоволених позовних вимог, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось, що 04 червня 2019 року ОСОБА_1 укладав з відповідачем договір добровільного страхування, який на момент укладення не діяв, адже не було сплачено страхового платежу. Так, 19 червня 2019 року позивач дізнався про своє майбутнє звільнення, проте перший страховий платіж ним сплачено лише 05 липня 2019 року і саме в цей день договір страхування набув чинності. Згідно з п.7.1. Договору страхування страховим випадком ОСОБА_3 є понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати ним постійного місця роботи. Під втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пунктом 3.4.4. умов страхування передбачено, що у разі настання страхового випадку, передбаченого ОСОБА_4 , страхова виплата здійснюється у розмірі 100% страхового відшкодування за даним ризиком. Проте при визначенні розміру страхового відшкодування за цим ризиком розмір страхової суми розраховується на дату попередження роботодавцем застрахованої особи про майбутнє звільнення, на що місцевий суд уваги не звернув. Отже, враховуючи, що 19 червня 2019 року, тобто час, коли ОСОБА_1 ознайомився з наказом про своє звільнення, не було внесено страхового платежу, то визначити розмір страхового відшкодування неможливо, а тому всі дії страховика є правомірними. Позивач дізнався про своє звільнення до вступу договору в дію і лише після цього, 05 липня 2019 року, здійснив страховий платіж. Крім того, здійснений судом розрахунок розміру страхового відшкодування не відповідає обумовленому в п.8.1 договору, який становить 1 гривню і лише під час дії договору страхування розмір страхової суми на відповідний оплачуваний період змінюється пропорційно до розміру оплаченого страхового платежу. Тому в випадку виконання ОСОБА_1 умов належним чином розмір страхового відшкодування становив би 1 гривню.

За викладених підстав просив оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

У поданому відзиві позивач просив рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність відмови у виплаті страхового відшкодування та про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Звільнення з роботи у зв`язку із скороченням на підставі п.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" є страховим випадком відповідно до укладеного між сторонами договору добровільного страхування, який є чинним.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом, наказом Фонду державного майну України №156-д від 26 вересня 2016 року позивача було призначено на посаду заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області (а.с. 15).

04 червня 2019 року між ОСОБА_1 і ПрАТ "СК "ВУСО" було укладено Електронний поліс комплексного страхування власника карткового рахунку № DNН0ZКF - НОМЕР_1 , предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю застрахованої особи, а також пов`язані із страхуванням на випадок непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати страхувальником роботи (а.с.8).

19 червня 2019 року ОСОБА_1 попереджено про наступне скорочення займаної ним посади у зв`язку з реорганізацією шляхом злиття Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області та утворення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях як юридичної особи публічного права, що розташоване в м. Рівне відповідно до наказу Фонду державного майна України від 11 квітня 2019 року №363. Також запропоновано позивачу для переведення вакантну посаду заступника начальника Управління забезпечення реалізації повноважень у Житомирській області начальника відділу документального забезпечення та інформаційно-аналітичної роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях (а.с. 16).

Наказом Фонду державного майна України від 15 листопада 2019 року №438-р звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області 18 листопада 2019 року, з яким він ознайомився 18 листопада 2019 року (а.с.17).

Проте ПрАТ "СК "ВУХО" відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування через те, що для розрахунку страхового відшкодування за випадком позивача застосовується розмір страхової суми на дату попередження роботодавцем застрахованої особи про майбутнє звільнення, але на цю дату страхового платежу не сплачено, тобто була відсутня страхова сума на дату попередження про звільнення (а.с. 21).

Між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, які врегульовані Законом України "Про страхування" та Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про страхування" предметом договору особистого страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Умовами пункту 7.8 Електронного полісу комплексного страхування власника карткового рахунку визначено, що під втратою постійного місця роботи ( ОСОБА_5 ) розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 8 встановлено, що договір діє 12 місяців з 05 червня 2019 року по 04 червня 2020 року включно. При цьому договір починає діяти з наступного дня після сплати страхового платежу за перший страховий період (а.с. 8).

Відповідно до пунктів 1.2.1, 2.1.3, 3.4.4, 3.4.5 Умов страхування по договору добровільного комплексного страхування власника карткового рахунку "Страхування кредитного ліміту" визначено, що страхувальник зобов`язаний своєчасно вносити страхові платежі. Договір страхування припиняється та втрачає чинність, зокрема, у разі несплати страхувальником платежів у встановлені договором страхування строки.

Між тим, відповідно до довідки виданої АТ КБ "Приватбанк" від 01 червня 2020 року ОСОБА_1 за послугою страхування здійснив платежі: 05 липня 2019 року в сумі 231,20 гривень, 05 серпня 2019 року в сумі 446,94 гривень, 05 вересня 2019 року в сумі 449,36 гривень, 07 жовтня 2019 року в сумі 447,10 гривень, 06 листопада 2019 року в сумі 444,49 гривень, 06 грудня 2019 року в сумі 442,50 гривень, 08 січня 2020 року в сумі 431,59 гривень, 07 лютого 2020 року в сумі 259,61 гривень.

Тобто на час втрати позивачем роботи, що є передбаченим договором страховим випадком, цей договір діяв, а тому суд першої інстанції повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, обґрунтовано стягнув грошову суму в розмірі 49 836, 38 гривень, розмір якої складає заборгованість застрахованої особи перед АТ КБ "Приватбанк".

Згідно з довідкою АТ КБ "Приватбанк", виданої ОСОБА_1 , він користувався кредитною карткою "Голд", кредитний ліміт становив 50 000 гривень, а залишок з урахуванням кредитного ліміту 163,62 гривень (а.с. 19).

Розмір заявленої до відшкодування позивачем страхової суми, яку й стягнуто місцевим судом, відповідачем за час розгляду судової справи та її перегляду апеляційним судом не спростовано, будь-яких протилежних порядку і принципу її обчислення не наведено.

Так, пунктом 3.4.4. Умов страхування встановлено, що у разі настання страхового випадку, передбаченого ОСОБА_4 Договору страхування, страхова виплата здійснюється у розмірі 100% страхового відшкодування за даним ризиком.

Згідно з п. 3.4.5 Умов страхування для розрахунку страхового відшкодування за ОСОБА_2 договору страхування застосовується розмір страхової суми на дату попередження роботодавцем Застрахованої особи про майбутнє звільнення.

Однак, як правильно вказав на це суд попередньої інстанції, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком.

На переконання колегії суддів, неможливість здійснення страховиком розрахунку через непередбачуваність, неясність чи необумовленість умовами договору певного порядку цього розрахунку не може спонукати до відмови у страховій виплаті, коли умови страхового договору були чинними і факт настання страхового випадку є очевидним.

Тим паче, укладений між сторонами договір не містить такої підстави для відмови у здійсненні страхової виплати, як неможливість проведення її розрахунку чи відсутність страхового платежу саме на час попередження особи про звільнення (а.с. 13).

В такому випадку обґрунтованим буде застосування концепції contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір під переважним впливом однієї зі сторін (under the diminant sinfluence of the party).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що передбачених законом підстав для скасування рішення суду в частині незадоволених вимог заявника, яка є предметом апеляційного оскарження, немає.

Хоча згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це призвело до неправильного вирішення справи, але будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення суду без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" адвоката Винокурова Олександра Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків