Справа № 446/1548/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2020 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі: головуючого - судді Костюк У. І.

з участю секретаря Коваль В.А.

з участю

представника позивача Кудрик Т.М.

представника відповідача Багатенко А.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Кам`янка -Бузька цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просить суд, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 5855,92доларів США, що за курсом 26.11 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.05.2019 складає 152898,07 грн станом на 14.05.2019 за кредитним договором №LVH9АЕ000066806від 02.04.2008 року, також просять стягнути судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02.04.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № №LVH9АЕ000066806, згідно з яким надано відповідачу 8018,43 Доларів США на термін 01.04.2013 зі сплатою 12,12річних в дату сплати процентів. Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено порукою шляхом укладення між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 договор поруки №LVH9АЕ000066806/1 від 02.04.2008, та АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 від 02.04.2008. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме видав кредит у розмірі 8018,43 доларів США, однак відповідач взятих на себе зобов`язань за договором не виконує належним чином та станом на 14.05.2019 заборгованість за кредитним договором становить 5855,92 доларів США, що становить 4732,24 доларів США заборгованість за кредитом, 930,88 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 192,80 доларів США- заборгованість по комісії. Просить стягнути заборгованість за кредитом 5855,92 доларів США.

Ухвалою суду від 12.09.2019 провадження в справі відкрито, призначено судове засідання.

Відповідач ОСОБА_1 подав 01.02.2019 відзив на позовну заяву, в якій заперечує щодо позовних вимог. Мотивує відзив тим, що 02.04.2008 вони уклали кредитний договір, згідно якого надано кредит 8018,43 дол. США на термін 01.04.2013. Предметом застави був автомобіль марки Опель Вектра 1996 року. Вказаний автомобіль був затриманий та реалізований з метою погашення заборгованості за кредитним договором. Проте, в матеріалах даних доданих до позову представником позивача не додано жодних звітних документів про факт реалізації предмета застави та суми заборгованості, яка була погашена в результаті звернення стягнення на вказаний предмет. Також в матеріалах справи містться додаткова угода до вказаного кредитного договору від 24.05.2013, проте ним додаткова угода не підписувалася. Крім того, вважає що розрахунок заборгованості за кредитним договором, який надав позивач, не може підтверджувати заборгованості оскільки не є документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік» Просить відмовити у задоволенні позову.

21.11.2019 АТ КБ «ПриватБанк» подав відповідь на відзив в якій зазначив, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором №LVH9АЕ000066806від 02.04.2008 рокуперед відповідачем ОСОБА_1 виконав, видав відповідачу кредит у розмірі 8018,43 доларів США. В порушення умов кредитного договору відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості у встановленому договору порядку. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором були укладені договіри поруки між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Банком були надані докази, які підтверджують факт укладення кредитного договору, зокрема його копія, розрахунок заборгованості, копія паспорта відповідача, виписки по рахунках. Стосовно реалізації предмета застави, зазначає, що предмет застави було реалізовано, коштів від реалізації предмету застави виявилося недостатньо для погашення заборгованості в повному розмірі. Що стосується наданого розрахунку заборгованості, то зазначає, що він не є первиним документом. за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки операційного руху коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу.

01.12.2019 відповідачем ОСОБА_1 подана заява про застосування строків позовної давності

Представник позивача ОСОБА_4 у судовму засідання позов підтримала, посилаючись на обставини викладені у позові, атакож відповіді на відзив, просила позов задовольнити. Щодо застосування строків позовної давності, вказала на те, що в додатковій угоді від 24.05.2013, терміни позовної давності по вимогах стягненню кредиту встановлюються тривалістю п`ятдесят років.

Представник відповідача Багатенко А.В. у судовому засіданні проти позову заперечив, пославшись на обставини викладені в відзиві на позов, просив у позові відмовити та застосувати строк позовної давності, тому що банк пропустив трьохрічний строк звернення до суду за захистом свого права.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не зв`явилися, причин неявки не повідомили.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

02.04.2008 року між між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір №LVH9АЕ000066806від 02.04.2008 року, згідно з яким надано відповідачу 8018,43 доларів США на термін 01.04.2013 зі сплатою 12,12 річних в дату сплати процентів.

Відповідно до п.4.1.Кредитного договору за користування наданим кредитом у період з дати списання із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник сплачує проценти за ставкою, визначеною у статті 17.1.6 Договору.

Повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами згідно графіку погашення кредиту.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договор поруки №LVH9АЕ000066806/1 від 02.04.2008, та ОСОБА_3 від 02.04.2008, відповідно до умов яких поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором .

Поручитель відповідає перед кредитором за невиконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що й боржник, влючаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені, та інших платежів, відшкодування збитків. (п. 2 Договору поруки).

Відповідно до п. 11 Договорів поруки від 02.04.2008року ці договори вступають в силу з моменту їх підписання сторонами та діють до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів у нього утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 14.05.2019 року становить 21 689,83 доларів США, яка складається з 4732,24 доларів США- заборгованість за кредитом, 930,88 доларів США -заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 192,80 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 15 833,91доларів США. Однак, позивач просить стягнути з відовідачів 5855,92 доларів США, а саме заборгованість за кредитом та відсотками.

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 28.12.2018 старшого виконавця Залізничного віділу державної виконавчої служби міста м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Шумило А.В., вбачається, що в ході примусового виконання реалізовано майно боржника ОСОБА_1 , а саме т/з марки Opel Vectra .,1996 р.в., днз.№ НОМЕР_1 , що підтверджується протоколом проведення торгів №369519 від 14.11.2018. На рахунок стягувача перерховано основну суму заборгованості за виконавчим документом в розмірі 1405,74 грн. судового збору та 28 660,33 грн. з реалізації заставного майна, що належить ПАТ КБ «ПриватБанк».

Судом встановлено, що коштів від реалізації предмету застави виявилося недостатньо для погашення заборгованості в повному розмірі, тому зобов`язання за кредитним договором не припинилися.

Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 526 та 629 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту перебачені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

В заяві про застосування строків позовної давності відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що в п.14.11 кредитного договору сторонами встановлено строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалісю у 5 років. Строк виконання зобов`язання позичальником щодо повернення кредиту в повному обсязі настав 01.04.2013, а банк звернувся до суду з позовом 12.09.2019, у зв`язку з цим вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності та просив суд застосувати до позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» строки позовної давності.

Враховуючи зазначене клопотання відповідача ОСОБА_1 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Так, відповідно до пункту 4.4 Кредитного договору №LVH9АЕ000066806 від 02.04.2008 рокупогашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до статті 17.8 Договору, до складу яких входять платежі за винагородою, процентам та кредитом, а відповідно до п. 17.1.5. даного договору датою погашення визначено 01.04.2013 року (а.с. 10).

Отже, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - із настанням дати повернення кредиту (стаття 261 ЦК України), а не повним виконанням сторонами договору взаємних зобов`язань, як помилково вважає позивач.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі за № 6-14цс14 та в постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року по справі № 490/4116/14.

Аналізуючи умови кредитного договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за даним договором, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання визначено 01.04.2013 року (а .с.20).

Із наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості за кредитним договором LVH9АЕ000066806 від 02.04.2008 року вбачається, що розрахунок заборгованості розпочато з 13.05.2008 року. Як видно з копій меморіального ордеру від 03.12.2018, що останнє погашення заборгованості за кредитом відбулось 30.11.2018, а із позовом до суду банк звернувся у серпні 2019 року.

Враховуючи, що кошти від реалізації майна відповідача ОСОБА_1 поступили в рахунок погашення зобов`язання, що свідчить про переривання строків позовної давності.

Часткова сплата відповідачем заборгованості за кредитним договором вказує на вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним боргу. Відповідно до ст.264 ЦК такі дії переривають перебіг позовної давності.

Враховуючи наведене, судій дійшов висновку про відмову у застосуванні строків позовної давності.

Що стосується позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором №LVH9АЕ000066806 від 02.04.2008 року з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Так, згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобов`язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов`язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Такі умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Під час судового розгляду даної цивільної справи було встановлено, що в договорі поруки №LVH9АЕ000066806/1 від 02.04.2008, та б/н від 02.04.2008 року не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань по кредитному договору боржником чи поручителем (п. 11 Договору поруки) не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, як умови чинності поруки, слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов`язання чітко визначений строк повного погашення кредиту - 01 квітня 2013 року. року.

За таких обставин у банку виникло право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 01 квітня 2013 року і протягом наступних шести місяців.

Як було встановлено під час судового розгляду позивач не звертався до поручителя ані з письмовою вимогою про погашення суми заборгованості за кредитним договором, ані з позовом до суду, починаючи з 01.04.2013 року і протягом наступних шести місяців, а звернувся з даною позовною заявою лише 16.08.2019 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому є підстави для відмови в позові у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 20.04.2016 року по справі № 6-2662цс15; від 14.09.2016 року по справі № 6-1451цс16; від 14.06.2017 року по справі № 6-1009цс17. Вказана правова позиція є незмінною і правових підстав для відступлення від цієї правової позиції суд не знаходить.

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з відповідача ОСОБА_1 5855, 92 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять доларів та 92 центи), що складає станом на 14.05.2019, 152 898, 07 ( сто п`ятдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто вісім гривень сім копійок).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ухвалив :

позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 5855, 92 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять доларів та 92 центи), що складає станом на 14.05.2019, 152 898, 07 (сто п`ятдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто вісім гривень сім копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 2293,47 (дві тисячі двісті дев`яносто три гривні сорок сім копійок) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 049094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги,50, , МФО 305299.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлено 12.10.2020.

Суддя Костюк У.І.