Справа № 265/937/20
Провадження № 2/265/795/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

17 квітня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/937/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що їй на праві власності належить кв. АДРЕСА_1 , де зареєстрована відповідачка, донька позивачки, яка виїхала у квітні 2016 року з такого житла, забравши усі свої речі, та більше туди не поверталась, хоча позивач не чинили доньці перешкод у користуванні такою квартирою. Останні чотири роки відповідачка не мешкає у спірній квартирі та не сплачує комунальні платежі. Таким чином відповідачка, не мешкаючи за місцем своєї реєстрації, обмежує права позивачки, як власника такого нерухомого майна. Тому просила суд визнати доньку такою, що втратила право користування кв. АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені нею позовні вимоги повністю підтримала, надавши пояснення по суті таких вимог, та просили суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування кв. АДРЕСА_1 , не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідачка, ОСОБА_2 , в судове засідання за невідомих суду причин не з`явилась повторно, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленою.

За ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що кв. АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 квітня 2004 року, посвідченого нотаріально, реєстр 692, та зареєстрованого у Маріупольському БТІ 29 квітня 2004 року, реєстр 5609556.

За відомостями від 27 лютого 2020 року та від 11 березня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що по АДРЕСА_1 з 14 жовтня 2004 року зареєстрована ОСОБА_2 .

При цьому на підставі рішення суду від 18 квітня 2016 року було встановлено, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , яка в свою чергу не мешкає з 13 квітня 2016 року по АДРЕСА_1 .

Також за актом від 9 квітня 2020 року, складеним КСН «Новий Східний», вбачається, що за свідченнями сусідів по АДРЕСА_1 фактично мешкають лише ОСОБА_1 , 1971 р. н., та ОСОБА_4 , 1942 р. н.

Суд на підставі досліджених доказів встановив, що відповідачка, ОСОБА_2 фактично протягом останніх 4 років у кв. АДРЕСА_1 не мешкає без поважних причин.

Відповідно до ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема, діти.

В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним.

За змістом ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд.

На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись ним може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, та проживання разом із власником такого житла.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 2 вересня 2019 року по справі № 731/34/17-ц.

Суд дійшов висновку, що за фактичних обставин, встановлених у судовому засіданні, відповідачка, донька позивачки, залишаючись зареєстрованою у спірному будинку, однак не користуючись зазначеним житловим приміщенням понад передбачені законом строки без поважних причин, є такою, що втратила право користування кв. АДРЕСА_1 .

Таким чином в суді було підтверджено факт того, що не проживання у спірному житловому приміщенні понад 4 роки ОСОБА_2 свідчить про фактичну втрату нею за ст. 405 ЦК права на користування спірним житлом, через що наявні законні підстави для задоволення поданого позову ОСОБА_1 шляхом позбавлення відповідачки права користування кв. АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в сумі 840,80 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте відповідачем шляхом подачі письмової заяви протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Учасник, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 (двадцяти) днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 17 квітня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Суддя