Справа № 454/2187/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області, за участю третьої особи Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася в суд з позовом та заявою про зміну позовних вимог, в яких просить визнати за нею право власності на гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 21,4кв.м, розташований в обслуговуючому кооперативі «Гаражне товариство «КІФ+» по вул.Шевченка,19А в м.Великі Мости Сокальського району Львівської області.

Свої вимоги мотивує наступним.

Позивач є членом обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «КІФ+» по експлуатації гаражів для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій приватній власності громадян.

Голові кооперативу ОСОБА_2 рішенням міської ради від 25.03.2015р. надано в довгострокову оренду площею 0,1462га, терміном на 10 років.

На частині даної земельної ділянки вона побудувала гараж № НОМЕР_1 .

За результатами обстеження зроблено висновок, згідно якого даний гараж відповідає вимогам надійності та безпечної експлуатації і встановлена можливість подальшої його експлуатації.

Вона оформила право власності на земельну ділянку, на якій збудовано гараж.

Однак листом від 14.07.2017р. відповідач відмовив їй в оформленні права власності на спірний гараж.

Дану відмову вона вважає безпідставною, оскільки їй у встановленому законом порядку надано земельну ділянку під уже збудований гараж, самочинне будівництво даного гаражу не порушує права власності та користування інших осіб, відсутні порушення будівельних норм і правил.

Представник позивача адвокат Ільницький М.М. в судове засідання не прибув та подав заяву, в якій зазначив, що змінені позовні вимоги підтримує і просить розгляд справи проводити у його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання також не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечив.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Обслуговуючий кооператив «Гаражне товариство «КІФ+», керівником якого є ОСОБА_2 , зареєстровано в як юридична особа 15.04.2015р., вид діяльності: управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту, що стверджується випискою з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Рішенням Великомостівської міської ради №699 від 25.03.2015р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування гаражів, площею 0,1462га в м.Великі Мости Сокальського району Львівської області та надано цю земельну ділянку голові гаражного кооперативу в довгострокову оренду терміном на 10 років.

Позивач є членом обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «КІФ+» та власником земельної ділянки за АДРЕСА_1 , що вбачається з довідки голови обслуговуючого кооперативу, рішенням Великомостівської міської ради №130 від 14.09.2016р., витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.07.2016р. та інформаційною довідкою від 27.10.2016р.

З технічного паспорта від 07.11.2016р. вбачається, що гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 збудований в 2016 році, загальна його площа становить 21,4кв.м, розміри 3,97м х 5.99м.

Згідно листа №1175 від 14.07.2017р., Великомостівською міською радою Сокальського району Львівської області позивачу відмовлено у винесенні рішення про оформлення права власності на гараж.

З технічного висновку №28 від 01.03.2017р. вбачається, що архітектурно-планувальні збудованого спірного гаража № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «КІФ+» по вул.Шевченка, 19а в м.Великі Мости відповідають вимогам ДБН В.2.3-15:2007 «Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів», санітарним та пожежним нормам і правилам та легалізація самочинно збудованого гаража є можливою.

Також, згідно вищевказаного технічного висновку №28 встановлено відповідність спірного гаражу вимогам надійності і безпечної експлуатації та можливість подальшої його експлуатації.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Відповідно до п. 3.1. р. ІІІ Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 91 від 24.06.2011р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 р. за № 830/19568 прийняття в експлуатацію об`єктів здійснюється безоплатно Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами (далі - Інспекції) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку.

Позивач не може узаконити самочинне будівництво у вищезазначений спосіб, оскільки дія вказаних нормативних актів поширюється на об`єкти самочинного будівництва збудовані до 2009 року.

Згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об`єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п`ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Судом встановлено, що позивач здійснила будівництво спірного гаражу на земельній ділянці, яка не належала їй на праві власності на час будівництва. Органом місцевого самоврядування відмовлено у винесення рішення про оформлення права власності на даний гараж.

Однак, після завершення будівництва відповідачем було надано у власність дану земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, для будівництва та обслуговування гаражу.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки.

Також, під час розгляду справи суду надано висновок, в якому досліджено відповідність будівництва вимогам державних будівельних норм та необхідність проведення робіт по плануванню території, чим спростовано заперечення представника ДАБІ України з цього приводу.

Крім того, судом встановлено, що у суміжних забудовників гаражів кооператив відсутні будь-які претензії щодо розташування та спірного гаражу.

Таким чином, суд дійшов висновку про підставність вимог позивача, так як позивачу надана у власність земельна ділянка під уже збудований спірний гараж та будівництво цього об`єкта нерухомості не порушує права інших осіб.

Керуючись ст.ст.12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 21,4кв.м, який розташований в обслуговуючому кооперативі «Гаражне товариство «КІФ+» по вул.Шевченка,19«А» в м.Великі Мости Сокальського району Львівської області.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення воно може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Великомостівська міська рада Сокальського району, , місце знаходження: м.Великі Мости Сокальський район, Львівська область.

Третя особа: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, місце знаходження: м.Львів, вул.Генерала Чупринки, 71.

Головуючий: Л. Ю. Фарина