Справа № 308/455/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 жовтня 2020 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В.,за участю секретаря судових засідань Лупак В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді цивільну справу за позовом Ужгородської районної державної адміністрації як орган опіки та піклування в інтересах дитини ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), до ОСОБА_2 , третя особа Ужгородська місцева прокуратура Закарпатської області про позбавлення батьківських прав,-
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 15.10.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 20.10.2020 року.
Позивач, Ужгородська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування в інтересах дитини ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , третя особа Ужгородська місцева прокуратура Закарпатської області про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.02.2019 року до служби у справах дітей райдержадміністрації надійшло повідомлення відділу охорони здоров`я №17/01-11 про те, що в дитячому відділенні КЗ «Ужгородської районної лікарні» з 29.01.2019 року на соціальному ліжку перебуває дитина дівчинка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За період перебування у лікарні дитину, жодного разу не навідували. 06.02.2019 року складено Акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я. Позивач зазначає, що до акту додане медичне свідоцтво про народження 1 від 02.01.2019 року та медичну довідку № 94 про перебування дитини під наглядом лікувального закладу від 18.02.2019 року. Як вказано у позовній заяві, у зазначених документах матір дитини зазначено ОСОБА_2 .
Позивач зазначає, що зі слів сімейного лікаря з`ясовано, що про матір нічого не відомо. Жінка яка назвала себе ОСОБА_2 , зазначивши адресу АДРЕСА_1 є особою невідомою.
Відповідно до відомостей ВОМІпРМП ГУДМС, УДМС України у Закарпатській області ОСОБА_2 зареєстрованою/знятою з реєстрації не значиться.
08.02.2019 року № 0224/45 Холмківською с/р інформовано, що ОСОБА_2 проживала без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , народивши дитину залишила її у знайомих за вище згаданою адресою. Місце перебування жінки не відоме. Даними про матір сільська рада не володіє.
Окрім того в позовній заяві вказано, що питання щодо позбавлення батьківських прав відповідача, було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 25.08.2019 року. На засідання комісії гр. ОСОБА_2 не з`явилася, повідомлення про його проведення було направлено за місцем відомого проживання громадянки. За результатами обговорення прийнято рішення про наявність підстав, щодо позбавлення ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , батьківських прав щодо доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Виходячи з вищенаведеного, керуючись ст. 4, 13, 19, 174, 175, 177, 184 ЦПК України, ст. 150, 155, 164, 165, 166 СК України та 14 пункту 2 статті З Закону України «Про судовий збір», позивач просить суд: позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканку АДРЕСА_1 , батьківських прав щодо її малолітньої доньки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.05.2020 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності позовні вимоги підтримує повністю, окрім того просила суд приєднати до матеріалів справи висновок про позбавлення батьківських прав від 09.10.2019 №876/03-31.
Представник третьої особи, прокурор в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, пояснень, заяв чи клопотань до суду не подавав.
У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі наведеного суд керуючись ч.4 ст.223, 280-281 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або ос порені.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327 цс 18).
Судом встановлено, що 05.02.2019 року до служби у справах дітей райдержадміністрації надійшло повідомлення відділу охорони здоров`я №17/01-11 про те, що в дитячому відділенні КЗ «Ужгородської районної лікарні» з 29.01.2019 року на соціальному ліжку перебуває дитина дівчинка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За період перебування у лікарні дитину, жодного разу не навідували. 06.02.2019 року складено Акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я. До акту додане медичне свідоцтво про народження №1 від 02.01.2019 року та медичну довідку № 94 про перебування дитини під наглядом лікувального закладу від 18.02.2019 року. У вказаних документах матір дитини зазначено ОСОБА_2 . Зі слів сімейного лікаря з`ясовано, що про матір нічого не відомо. Жінка яка назвала себе ОСОБА_2 , зазначивши адресу АДРЕСА_1 є особою невідомою. Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями вказаних документів. Вжитими органом опіки та піклування заходами зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , встановити не надалось можливим.
Суд констатує, що отримана судом інформація не дала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача.
Згідно висновку про позбавлення батьківських прав від 09.10.2019 р.№879/03-31 на підставі вищевказаного, та враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини 25.08.2019 № 10/12/01-20, керуючись ст.ст. 19, 150, 155, 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , батьківських прав щодо доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.
Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини за нормами ст.141,150,157 СК України, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача.
Право звернення до суду з даним позовом та правові наслідки позбавлення батьківських прав врегульовані нормами ст.165-166 СК України.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.
За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі п. 6 частини першої статті 3 ЦК, а саме справедливості, добросовісності та розумності, статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
Разом із тим суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що 06.02.2019 р. було складено Акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я. Згідно розпорядження голови Ужгородської РДА від 01.04.2019 року №97, дитину ОСОБА_1 01.01.2019 року влаштовано в обласний будинок дитини міста Свалява. Згідно розпорядження голови Ужгородської РДА від 18.03.2019 року №76 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надано статус дитини позбавленої батьківського піклування.
Окрім того, як вбачається із позовної заяви, зі слів сімейного лікаря з`ясовано, що про матір дитини нічого невідомо. Жінка, яка народила дитину назвала себе ОСОБА_2 , зазначила адресу АДРЕСА_1 . Однак, як з`ясовано позивачем, та в подальшому судом, вказана особа за зазначеною нею адресою - зареєстрованою не значиться. Станом на день звернення до суду із даним позовом, мати не забрала дитину із дитячого будинку.
Отже, суд знаходить зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнями ухилення відповідача як матері від виховання дитини та її винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками, доводи позивача відповідачем не спростовані. Судом також не встановлено, що відповідачці чинили перешкоди у виконанні належним чином своїх батьківських обов`язків.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованою і підставною до задоволення відповідно до правил п. 2 частини першої статті 164 СК.
При цьому позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.
За таких обставин, проаналізувавши фактичні обставини справи, враховуючи факт доведеності позивачем винної поведінки відповідача щодо свідомого нехтування своїми обов`язками з приводу виховання дитини, що також підтверджується позицією, яка висвітлена у висновку органу опіки та піклування, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання, що відповідача ОСОБА_2 , слід позбавити батьківських прав відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За приписами ч. 1 ст. 76, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідач жодних доказів на спростування доводів позивача не надала та у судове засідання для розгляду справи по суті не з`явився, відзив або клопотань на адресу суду від відповідача не надходило.
Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Керуючись ст.ст. 12,13, 78-80, 141,200, 223, 258 268, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд
Позовну заяву Ужгородської районної державної адміністрації як орган опіки та піклування в інтересах дитини ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), до ОСОБА_2 , третя особа Ужгородська місцева прокуратура Закарпатської області про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.
Позивач: Ужгородської районної державної адміністрації як орган опіки та піклування в інтересах дитини ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ),адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Третя особа: Ужгородська місцева прокуратура Закарпатської області про позбавлення батьківських прав, адреса: м. Ужгород, вул. Небесної Сотні, 6
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош