ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7105/20 Справа № 209/2990/19 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року

у цивільній справі за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що ним, згідно платіжного доручення № 578 від 13.11.18 р., було перераховано 9 500 грн ОСОБА_2 за комплексну мийку фасадних вікон згідно рахунку № 1311 від 13.11.18 року до договору № 0751 від 13.11.18 року без ПДВ.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/5660/18 від 12.03.2019 року встановлено щодо не укладання договору між сторонами та підставами для звернення із позовом з підстав ст. 1212 ЦК України.

Він звернувся із позовними вимогами в порядку ст. 1212 ЦК України, але з врахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 припинив свою діяльність як ФОП, то такі вимоги заявлені в цивільному порядку, так як відповідач отримав заявлену грошову суму, не виконав обов`язків за досягнутою домовленістю між сторонами щодо мийки фасадних вікон, а тому отримана сума 9 500 гривень, підлягає поверненню з підстав ст.1212 ЦК України.

В зв`язку із необхідністю звернення до Господарського суду Дніпропетровської області для захисту своїх прав та інтересів, він вимушений був укласти договір з адвокатом для захисту і представництва своїх інтересів, отримання адвокатських послуг, з підстав чого між ним та адвокатом Гусаковою О.Б. був укладений Договір про надання правової допомоги, та понесені витрати ним за господарським провадженням завдали йому шкоди на суму 20 000 гривень, та за Договором про надання правової допомоги від 09.08.2019 року № 72 у сумі 12 000 гривень, які також вважає необхідним до стягнення з відповідача на його користь.

На підставі викладеного, просив: стягнути з відповідача на його користь кошти у розмірі 9 500 гривень, які відповідач набув без достатньої правової підстави та збитки у розмірі 20 000 гривень за ведення справи у господарському процесі по справі № 904/1458/19; судові витрати на судовий збір та на правову допомогу за ведення справи у цивільному процесі в розмірі 12 000 гривень.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував преюдиційність рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі 904/5660/18; не надав оцінки обставинам неотримання позивачем акту виконаних робіт, залишив поза увагою питання щодо відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в розмірі 12 000 грн за ведення адвокатом цієї справи, не зазначивши обгрунтування щодо відхилення цих вимог.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористався.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.11.2019 року між позивачем ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 досягнуто домовленості, а саме замовлення ФОП ОСОБА_1 послуг з мийки фасадних вікон, за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно платіжного доручення № 578 від 13.11.18 р., позивачем було перераховано 9500 грн ОСОБА_2 за комплексну мийку фасадних вікон згідно рахунку № 1311 від 13.11.18 р. до договору № 0751 від 13.11.18 р. без ПДВ.

До проведення оплати ФОП ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 , з боку виконавця робіт на адресу замовника направлено Договір № 0751 від 13.11.2018 року та рахунок № 1311 від 13.11.2018 року, які прийняті позивачем та на підставі яких проведено оплату в сумі 9 500 гривень за комплексну мийку фасадних вікон, згідно до досягнутої домовленості між сторонами.

Тобто в розумінні ст. 633 ЦК України, між сторонами ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 13.11.2018 року укладено публічний договір з надання замовлених послуг.

В розумінні ч. 1, ч. 2 ст. 640 ЦК України, ФОП ОСОБА_1 отримав екземпляр договору № 0751, рахунок № 1311 від 13.11.2018 року та здійснив проплату за вказаним рахунком, фактично прийняв умови договору, та моментом укладання якого є перерахування коштів на замовлені послуги (а.с. 15), що узгоджується із приписами ст. 642 ЦК України, так як відмови від пропозиції укладання надісланого договору № 0751 від 13.11.2018 року ФОП ОСОБА_1 не заявляв, та на адресу відповідача не направляв, а натомість фактично ФОП ОСОБА_3 отримав відповідь на свою пропозицію в розумінні ст. 644 ЦК України.

Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2019 року, справа № 904/5660/18, встановлено, що згідно предмету Договору ЗАМОВНИК доручає, а ВИКОНАВЕЦЬ приймає на себе зобов`язання надати послуги з комплексної мийки фасадних вікон за адресою: АДРЕСА_1 . В п.2.1 Договору вказано, що за надані послуги ЗАМОВНИК сплачує ВИКОНАВЦЮ грошову винагороду у розмірі (22.000) грн 00 коп. за загальну площу, на яку надаються послуги. Згідно п. 3.1 Договору виконавець зобов`язується виконувати послуги якісно, згідно заявки, в якій вказується площа та вид послуг, а також у терміни узгоджені сторонами. В п. 7.1 Договору вказано Термін дії Договору, який складає 1 календарний рік з моменту підписання та автоматично пролонговується (продовжується) на той же термін і на тих же умовах, якщо ні одна із сторін не заявила про бажання його розірвання за 30 днів до закінчення терміну дії договору. Договір не підписано сторонами та не скріплено печатками. Заявку на виконання робіт, передбачену умовами п. 3.1.1 Договору позивач на адресу відповідача не направляв. У розумінні приписів ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу України вказаний Договір не є укладеним.

Господарський суд вважав, що у даному випадку між позивачем та відповідачем не відбулось укладання договору у спрощений спосіб, оскільки у платіжному дорученні № 578 від 13.11.18 р. ОСОБА_1 перераховано 9 500 грн ОСОБА_2 за комплексну мийку фасадних вікон згідно рахунку № 1311 від 13.11.18 р. з посиланням на Договір № 0751 від 13.11.18 р., який не є укладеним. Отже, перерахування грошових коштів відбулось за неукладеним договором.

Але факт непідписання договору в письмовому вигляді не спростовує факт досягнення сторонами домовленостей в передбаченому ст.ст. 642, 644 ЦК України порядку, що узгоджується із приписами ст.ст. 11, 526, 627, 633, 640 ЦК України.

Крім того, Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2019 року, справа № 904/5660/18, відмовлено у задоволені позовних вимог ФОП ОСОБА_4 , з підстав посилання позивача на приписи ст. 693 ЦК України, як на хибне обґрунтування позовних вимог, оскільки спірні взаємовідносини - є взаємовідносинами щодо надання послуг та регулюються у тому числі приписами глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно висновку Верховного Суд України, викладеному у постанові від 24.09.2014 р., справа №6-122цс14, ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

У постанові Верховного Суду України від 02.02.2016 р. у справі № 6-3090цс15 суд відзначив, що конструкція ст.1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл. 83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Отже, узагальнюючи вище викладене, норми ст. 1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках:

?зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору;

?набуття або збереження майна є абсолютно безпідставним;

?безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Однією з основних засад цивільного, господарського судочинства є диспозитивність, під якою розуміється вільне, на власний розсуд здійснення і розпорядження юридично заінтересованими особами матеріальними правами щодо предмета спору, процесуальними засобами захисту порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, що спрямовані на розвиток, зміну або припинення розгляду цивільної, господарської справи в суді в межах, дозволених законом, і в установленому процесуальному порядку. Відповідно, предмет позову залежить від обраного особою способу захисту права.

Так, у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14?77цс18), Велика Палата Верховного Суду встановила, що за змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Що для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20) зробив правовий висновок, згідно якого обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Предметом регулювання гл. 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. 4 ст. 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. У п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тлумачення ч. 3 ст. 651, ч. 4 ст. 653, п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що якщо одна зі сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї зі сторін, то сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто якщо сторона, яка виконала зобов`язання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічного надання, повернення майна (коштів) на підставі п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України.

Тобто з боку позивача повинно бути доведено безпідставне отриманням чи збереження майна.

В розумінні ст. 81 ЦПК України, позивач також зобов`язаний надати докази на підтвердження та доведення тих обставин, на які сторона позивача посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, в той же час долучені докази з боку позивача лише підтверджують посилання на наявний договір між стронами № 0751 від 13.11.2018 року, прийняття пропозиції позивачем шляхом проведення оплати за виставленим рахунком, листуванням між сторонами, в яких підтверджено надання відповідачем позивачу послуг з мийки фасадних вікон, та вимогами позивача про розірвання договору за платіжним дорученням № 578 від 13.11.2018 року за договором № 0751 від 13.11.2018 року, з зауваженнями позивача щодо якості наданих послуг.

Таким чином, сторони не оспорюють факт того, що у листопаді 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було досягнуто домовленість, згідно якої ФОП ОСОБА_1 замовив ФОП ОСОБА_2 послуги у виді комплексної мийки фасадних вікон, після чого ФОП ОСОБА_1 сплатив на користь ФОП ОСОБА_2 за платіжним дорученням № 578 від 13.11.18 р. суму 9 500 грн, за призначенням платежу - за комплексну мийку фасадних вікон згідно рахунку № 1311 від 13.11.18 р. до договору № 0751 від 13.11.18 р. без ПДВ.

Факт досягнення домовленості між сторонами за договором № 0751 від 13.11.2018 року також підтверджено і вимогами, заявленими вподальшому позивачем від 13.13.2019 року (а.с. 14) про відмову від договору, здійсненою проплатою платіжним дорученням № 578 від 13.11.2018 року, на підставі рахунку виставленого ФОП ОСОБА_2 за № 1311 від 13.11.2018 року, та надісланим текстом договору № 0751 від 13.11.2018 року. Зазначений текст договору № 0751 від 13.11.2018 року, як встановлено в ході судового розгляду був відправлений ФОП ОСОБА_2 для підписання ФОП ОСОБА_1 , після чого позивач не повернув відповідачеві підписаний екземпляр договору, однак здійснив платіж за замовлені послуги, що підтверджено платіжним дорученням № 578 від 13.11.2018 року, з посиланням саме на договір № 0751 від 13.11.2018 року, таким чином, фактично підтвердив досягнення домовленостей між сторонами та погодився на умови зазначеної домовленості (а.с. 141-142).

Щодо виконання відповідачем послуг, які були замовлені позивачем, та за які отримано відповідачем оплату в заявленій суми 9 500 гривень, то сторони такий факт не оспорюють, та з боку позивача факт здійснення мийки фасадних вікон замовлених ФОП ОСОБА_1 , проведених ФОП ОСОБА_2 , підтверджено листом від позивача від 19.11.2018 року із зазначенням «…с нашей точки зрения, мойка окон произведена на низком уровне: разводы, недомытые участки, и т.д….» - (а.с. 144).

Жодного доказу невиконання, або неналежного виконання послуг за досягнутою домовленістю між сторонами від 13.11.2018 року, з боку позивача, крім вимог від 13.03.2019 року про розірвання договору , тобто після чотирьох місяців з дати досягнення домовленості 13.11.2018 (а.с. 14), та з дати надання замовлених послуг 19.11.2018 року (а.с. 144), в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України, до справи позивачем не надано.

Щодо заявлених позовних вимог про відшкодування отриманої позивачем шкоди у розмірі 20 000 гривень, як сплати 08.04.2019 року за послуги адвоката Гусакової О.Б. за ведення справи у господарському процесі у справі № 904/1458/19, яка провадженням закрита Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 24.06.2019 року, то суд першої інстанції виходив із того, що право на захист є самостійним суб`єктивним правом, тобто юридично закріпленою можливістю використовувати передбачені законом заходи правоохоронного характеру з метою відновлення порушеного права шляхом застосування відповідних способів та засобів захисту.

Ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України визначені способи захисту прав та інтересів. При цьому обидві норми передбачають можливість суду захистити право або інтерес в інший спосіб, що визначений договором або законом. Однак іншими законами для захисту певних чи окремих категорій прав можуть встановлюватися спеціальні способи захисту.

Кожна сторона є вільною у своїх процесуальних діях та рішеннях, в тому числі господарському процесі, та судові витрати пов`язані із розглядом справ, вирішуються судовим рішенням за наслідком розгляду справи.

Так у справі № 904/1458/19 судом вирішено питання щодо судових витрат, понесених стороною, а саме витрати, пов`язані з правовою допомогою Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 віднесено за його рахунок, що зазначено в Ухвалі Господарського суду Дніпропетровської області від 24.06.2019 року.

Крім того, з боку позивача ФОП ОСОБА_1 як підставу для стягнення заявленої суми 20 000 гривень, сплаченою ним на користь адвоката Гусакової О.Б. за договором № 30 від 06.04.2019 року (а.с. 17-18), зазначено максимальну суму гонорару, передбаченого п. 3 договору, що підтверджено квитанцією прибуткового касового ордеру № 26 від 08.04.2019 року (а.с. 19) за договором, пов`язаним з надання юридичних послуг адвоката в межах господарської справи № 904/5660/18 та підготування в подальшому позову, за яким було відкрито провадження Господарським судом Дніпропетровської області у справі за № 904/1458/19, провадження по якій було закрито.

Повторне звернення із позовними вимогами, які вже розглянуті Господарським судом Дніпропетровської області у справі № 904/1458/19, як підстави для відшкодування шкоди в порядку ст. 22 ЦК України, не доводить їх обґрунтованості та не узгоджується із приписами ст.1166 ЦК України.

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не врахував преюдиційність рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі 904/5660/18; не надав оцінки обставинам неотримання позивачем акту виконаних робіт не можуть бути прийняті до уваги, оскільки були предметом розгляду суду першої інстанції, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці, їм надана відповідна правова оцінка, з якою погоджується колегія суддів, яка додаткового правового аналізу не потребує.

Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою питання щодо відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в розмірі 12 000 грн за ведення адвокатом цієї справи, не зазначивши обгрунтування щодо відхилення цих вимог також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в мотивувальній частині рішення судом першої інстанції чітко зазначено, що враховуючи що судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог, заявлених ФОП ОСОБА_1 , а тому згідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, які пов`язані із розглядом даної справи і понесені позивачем, покладаються на позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова