справа № 197/185/17
провадження № 2/197/20/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року Широківський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Леонідової О.В., за участі секретаря Новікової Н.О., розглянувши в залі суду смт. Широке Дніпропетровської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Широківської селищної ради Широківського району Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , третя особа - Криворізька місцева прокуратура №1 Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач в лютому 2017 року звернувся до суду з зазначеною заявою, посилаючись на те, що відповідачу була надана службова квартира АДРЕСА_1 , оскільки відповідач працював на посаді прокурора прокуратури Широківського району. 15.02.2016 відповідача звільнено з посади прокурора. З моменту звільнення відповідач втратив право на користування службовим житловим приміщенням та підлягає виселенню. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги повністю підтримує. (а.с.243).

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, надав заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату (а.с.238). В письмових запереченнях від 16.05.2017 та відзиві від 20.03.2019 відповідач проти позову заперечував, оскільки в прокуратуру його було переведено на постійну роботу, в районі в нього було відсутнє житло, виділене службове житло не відповідало санітарним та технічним нормам, тому він за власні кошти зробив ремонт в квартирі, каналізацію, водовідведення, систему опалення. Керівництвом прокуратури направлялось клопотання про виключення квартири із числа службових, яке є відкритим. Крім того, вимога про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення підлягає регулюванню за ст. 71 ЖК України та задоволенню не підлягає (а.с. 49-50).

Третя особа, повідомлені належним чином про час і дату проведення засідання до суду не з`явилась, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.213).

Ухвалою судді від 16.03.2017 відкрито провадження у справі. 16.05.2017 надійшли письмові заперечення відповідача проти позову. 22.08.2017 відповідачем подано зустрічний позов про визнання протиправним дій, виключення житлового приміщення з числа службових, визнання права на приватизацію. 16.11.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив. 20.03.2019 відповідачем подано відзив на позов. Ухвалою суду від 26.03.2019, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, об`єднано зустрічний позов з первісним. Ухвалою суду від 26.03.2019 підготовче провадження закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 08.04.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив. Ухвалою від 20.02.2020 зустрічний позов ОСОБА_1 до Широківської селищної ради Широківського району Дніпропетровської області про визнання протиправним дій, виключення житлового приміщення з числа службових, визнання права на приватизацію, залишено без розгляду.

Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідач - ОСОБА_1 наказом прокурора Дніпропетровської області № 3012к від 09.10.2014 призначений на посаду прокурора прокуратури Широківського району Дніпропетровської області (а.с. 14). 24.10.2014 відповідач звернувся із заявою про взяття його на позачерговий квартирний облік до Широківської селищної ради Дніпропетровської області (а.с. 17). 30.10.2014 виконавчий комітет Широківської селищної ради Дніпропетровської області прийняв рішення про постановку на позачерговий квартирний облік ОСОБА_1 (а.с. 18). 11.11.2014 виконавчий комітет Широківської селищної ради Дніпропетровської області прийняв рішення № 114 видати прокурору прокуратури Широківського району Іоаніді Даніїлу Сергійовичу спеціальний ордер на службову квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 19, 20).

Наказом № 258к від 15.02.2016 прокурора Дніпропетровської області було звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Широківського відділу Криворізької місцевої прокуратури № 1 за власним бажанням (а.с.26).

15.09.2016 до позивача надходив лист від начальника Широківського відділу Криворізької місцевої прокуратури Я. Жуковою із інформацією щодо втрати відповідачем права на користування службовим жилим приміщенням, а також зазначено, що відповідач до них задля оформлення акту приймання-передачі не звертався, ключі від займаного ним приміщення не здавав (а.с.30).

29.09.2016 і 28.11.2016 ОСОБА_1 позивачем направлялись листи із проханням з`явитись до Широківської селищної ради Дніпропетровської області для складання акту приймання-передачі квартири та звільнити службове приміщення (а.с.28, 29).

Cлужбові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК).

Судом встановлено, що 27.02.2008 виконавчим комітетом Широківської селищної ради Дніпропетровської області було прийняте рішення № 58 про переведення соціального житла в службове за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.32-35).

Згідно з пунктом 40 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службове жиле приміщення може бути надано, зокрема, працівникам прокуратури за переліком, визначеним Генеральним прокурором України.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Керуючись статтею 125 ЖК України і пунктом 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37, суд приходить до висновку, що відповідач не входить до переліку осіб, яких не може бути виселено зі службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Статті 124-125 ЖК передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідача, то існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом», стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див., mutatismutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Відповідач просив суд врахувати, що саме він провів капітальний ремонт в квартирі. Крім того, стверджував, що виселення його зі службової квартири становитиме надмірний тягар, оскільки у нього відсутнє інше житло.

Враховуючи принцип пропорційності у справі про виселення особи з житла суд звертає увагу на таке.

Відповідно до трудової книжки відповідач працював в органах прокуратури прокурором прокуратури спочатку Криворізького району з 19.06.2013, потім Широківського району з 09.10.2014 по 17.02.2016, тобто, менше 3 років (а.с.101-102), 11.11.2014 відповідачу вуло видано службове житло (а.с. 91). Відповідач не має у власності іншого житла відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 92) та протягом 2015-2017 року сплачував комунальні послуги відповідно до квитанцій (а.с. 52-68)

Судом досліджено відеозапис огляду квартири, відповідно до якого в квартирі проведено ремонт, меблі та речі відповідача в квартирі відсутні (а.с. 70). При цьому відомостей про те, в якому стані знаходилась квартира на момент видачі ордеру, суду не надано.

Листом від 24.11.2015 прокурор Широківського району Малий Ю.О. просив позивача розглянути питання про виключення спірної квартири з числа службових (а.с. 93). Листом від 03.12.2015 позивач повідомляв, що протягом 2008-2015 років будівництво житла в смт. Широке не відбувалося, при виконкомі на квартирному обліку перебуває понад 112 осіб, в тому числі на позачерговій черзі знаходиться 27 чоловік, тому селищна рада не може прийняти рішення про виключення з числа службових (а.с. 97).

При цьому листом від 15.09.2016 начальник Широківського відділу Криворізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_2 повідомляла позивача про звільнення відповідача з органів прокуратури та втрату права користування з моменту звільнення, а також, що ключі від службової квартири не повернуті (а.с. 90).

Також суд враховує, що відповідач на протязі розгляду справи в судове засідання з`явився лише один раз 26.03.2015 (а.с. 145) та не з`являвся 17.05.2017, 30.07.2019, 20.02.2020, 16.09.2020 надсилав клопотання про відкладення (а.с. 72, 193, 211, 243, 245), судові повістки, які направлялись відповідачу за адресою реєстрації до спірної квартири повертались "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 42,110, 132, 134, 201, 209, 224, 241).

Аналізуючи докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що відповідач після звільнення з посади прокурора за власним бажанням, підлягає виселенню з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

При цьому судом відхиляються заперечення відповідача проти позову з посиланням на необхідність виключення квартири з категорії службового житла, оскільки зазначене питання позивачем позитивно не вирішено з причини необхідності забезпечення житлом інших громадян, які перебувають на черзі, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про виключення житла з числа службових ухвалою суду залишені без розгляду з причини повторної неявки ОСОБА_1 як позивача. Також не приймаються судом заперечення відповідача щодо невідповідності виділеного службового житла санітарним та технічним нормам, так як відповідних доказів не надано, а надано відеозапис квартири з якісним ремонтом, в якій відсутні ознаки проживання людей.

Однак, як слушно зауважує відповідач в відзиві, заявлені позивачем позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не зазначені відповідні правові підстави, передбачені ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Отже, позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст. ст. 263-265, 273, 279, 280-281, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов Широківської селищної ради Дніпропетровської області ( місце знаходження: вул.Вишнева 6, смт.Широке Широківського району Дніпропетровської області, ) до ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), третя особа Криворізька місцева прокуратура № 1 Дніпропетровської області (місце знаходження: вул.Свято-Миколаївська 27, м.Кривий Ріг Дніпропетровська область) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 із службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Широківської селищної ради Дніпропетровської області судові витрати в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Широківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 26.09.2020.

Суддя О.В. Леонідова