КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №759/14736/18

07 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гопкало Вадима Володимировича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Ул`яновської О.В., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просила стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 4 182 000 грн. та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 09.02.2016 року сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого позивач надала в борг відповідачу 150 000 дол. США для придбання житлового будинку, терміном повернення до 01.06.2017 року. У порушення умов договору відповідач кошти в установлений термін не повернув, на підставі чого позивач просить стягнути грошові кошти в національній валюті в розмірі, визначеному за курсом валюти на момент звернення до суду з позовом.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гопкало Вадим Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просив, скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким позов про стягнення боргу задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції всупереч завданню цивільного судочинства та його основоположних принципів дійшов упереджених, необ`єктивних та несправедливих висновків про необхідність проведення судового розгляду у відсутності учасників справи, без належного з'ясування обставин справи, в порушення процесуальних прав учасників справи, визначених ст..ст. 43,49 ЦПК України, зокрема права на участь у справі, подання позивачем до суду своїх доказів на підтвердження тих обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, не заслухавши пояснення позивача, явка якого була визнана судом обов`язковою, не вирішивши по суті заявленого клопотання третьою особою про призначення судової експертизи та не отримавши від позивача оригіналу договору позики, при першій неявці його учасників та за наявності підстав для відкладення підготовчого засідання провів судовий розгляд у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без участі учасників справи та їх подальшого повідомлення про проведення підготовчого засідання.

Вказував на те, що в порушення норм процесуального права розглянув справу у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, тоді як ціна позову у справі складає 4 182 000 грн., що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Крім того, вказував на те, що суд в мотивувальній частині рішення безпідставно посилався на заявлений третьою особою ОСОБА_3 зустрічний позов, тоді як в підготовчому засіданні, яке відбулося 26 лютого 2020 року, протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання про прийняття такої зустрічної позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки вимоги за зустрічним позовом не спрямовані на предмет спору за первісним позовом.

Посилався на те, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, зокрема, що відповідач отримав грошові кошти в якості позики та взяв зобов`язання їх повернути, суперечить ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та положенням самого договору позики.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва - без змін, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гопкало В.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник адвокат Горяйнова А.О. проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі його представника.

З урахуванням ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інтанції дійшов таких висновків.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Статтею 526 ЦК України установлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 627, 628, 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 9 лютого 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали договір позики, згідно п. 2 якого, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 строком з 9 лютого 2016 року по 1 червня 2017 року, включно, без сплати відсотків за користування, грошові кошти в сумі 150 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу національної грошової одиниці України становить 3 880 000 грн.

Згідно п. 4 договору позики, грошові кошти, зазначені в п. 2 даного договору, передані ОСОБА_2 до підписання даного договору, і його підписання сторонами підтверджує даний факт.

Відповідно до п. 5 договору позики, сторони домовились про те, що у разі прострочення позичальником строку позиченої суми грошових коштів позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 6 договору позики сторони визначили, що якщо позичальник, своєчасно не повернув загальну суму позичених грошових коштів, то позикодавець має право вимагати повернення йому позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних за весь час прострочення.

Згідно п. 7 договору позики, факт повного, так і кожного часткового розрахунку між сторонами за цим договором, затверджується письмовою розпискою позикодавця.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні докази щодо отримання відповідачем у позику коштів у розмірі 150 000 доларів США.

Тому, суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено тієї обставини, що відповідачем отримано спірні грошові кошти згідно договору позики до його підписання, а тому відсутні правові підстави для їх стягнення.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача не зміг пояснити де позивачка взяла кошти у розмірі 150 000 доларів США для передачі їх відповідачу у позику.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в ході розгляду справи № 752/1334/14-ц судом було встановлено наявність у відповідача у спірний період значної суми коштів, що ставить під сумнів необхідність отримання таких коштів в борг від позивача. Під час розгляду зазначеної справи позивач ОСОБА_1 (двоюрідна сестра відповідача) давала пояснення як свідок.

Таким чином, твердження позивача про те, що вона передала кошти у розмірі 150 000 доларів США ОСОБА_2 в борг до укладення договору позики, без доведення джерела походження таких коштів, обумовлює критичне відношення до таких тверджень, що в свою чергу породжує необхідність доведення таких обставин за допомогою належних та допустимих доказів, чого в даному випадку здійснено не було.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про не доведення позивачем, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, зокрема, що відповідач отримав грошові кошти в якості позики та взяв зобов`язання їх повернути, суперечить ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та положенням самого договору позики, є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Проте апеляційний суд не погоджується із застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права щодо визнання договору позики недійсним через його фіктивність, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 26 лютого 2020 року представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заявила клопотання про прийняття до провадження зустрічної позовної заяви, та судом у заявленому клопотанні відмовлено, зустрічну позовну заяву повернуто представнику третьої особи (а.с. 79-80).

Відтак, суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права щодо визнання договору позики недійсним через його фіктивність та без правової підстави надав правову оцінку умовам договору, у зв`язку з чим дійшов безпідставного висновку в мотивувальній частині рішення суду про наявність підстав для визнання договору позики недійсним через його фіктивність, та часткового задоволення позову третьої особи.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що суд в мотивувальній частині рішення безпідставно посилався на заявлений третьою особою ОСОБА_3 позов, є обґрунтовані та приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення норм процесуального права суд розглянув справу у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, тоді як ціна позову у справі складає 4 182 000 грн., колегія суддів вважає помилковими, оскільки як вбачається з матеріалів справи розгляд справи проводився в загальному позовному провадженні, при цьому, учасники справи приймали участь у засіданнях.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції всупереч завданню цивільного судочинства та його основоположних принципів дійшов упереджених, необ`єктивних та несправедливих висновків про необхідність проведення судового розгляду у відсутності учасників справи, без належного з'ясування обставин справи, в порушення процесуальних прав учасників справи, визначених ст..ст. 43,49 ЦПК України, зокрема права на участь у справі, подання позивачем до суду своїх доказів на підтвердження тих обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, не заслухавши пояснення позивача, явка якого була визнана судом обов`язковою, не вирішивши по суті заявленого клопотання третьою особою про призначення судової експертизи та не отримавши від позивача оригіналу договору позики, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 19 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи.

Рішення суду у даній справі ухвалено 19 травня 2020 року.

В судових засіданнях 25 березня 2019 року, 05 червня 2019 року, від 24 серпня 2019 року, 26 лютого 2020 року приймав участь представник позивача (а.с. 22-23, 54-55, 68, 79-80).

Відповідно до ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи, що представник позивача приймав участь в судових засіданнях, позивач повинен подати докази разом з поданням позову, клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів представник позивача та позивач не заявляли, тоді як кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на позбавлення судом першої інстанції права позивача подати до суду свої докази на підтвердження тих обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог. Крім того, позивач не був позбавлений можливості бути присутнім в судових засіданнях та надавати свої пояснення суду щодо обставин справи.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гопкало Вадима Володимировича задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий: Судді: