ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року

м.Суми

Справа №592/16765/19

Номер провадження 22-ц/816/604/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2019 року в складі судді Князєва В.Б., ухваленого у м. Суми, повне судове рішення складено 24 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у жовтні 2019 року, ОСОБА_1 просила стягнути з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на свою користь 3 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю її чоловіка ОСОБА_2 від професійного захворювання.

Свої вимоги мотивує тим, що її чоловік ОСОБА_2 з 1962 року по 2001 рік перебував у трудових відносинах з відповідачем, мав професійні захворювання та втрату професійної працездатності. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її чоловік помер від ускладнень, спричинених професійним захворюванням, що підтверджено довідкою МСЕК. Зазначає, що за час хвороби чоловіка вона переносила щоденні страждання від його невиліковного професійного захворювання, а після смерті чоловіка постійно відчуває біль та тягар втрати близької людини, самотність, змушена докладати додаткових зусиль для організації свого побуду. Також вказує, що чоловік забезпечував її матеріально, а тепер вона змушена жити на одну пенсію. Вважає, що оскільки роботодавець не забезпечив безпечних умов праці для на виробництві, у зв`язку з чим помер її чоловік, то товариство повинно відшкодувати їй моральну шкоду.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.12.2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю особи. Стягнуто з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» судовий збір в дохід держави в сумі 1 000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що ОСОБА_2 був повідомлений про недосконалість технологій та наявність у зв`язку з цим шкідливих виробничих факторів на робочому місці, також для нього були передбачені пільги і компенсації за роботу в шкідливих умовах праці. Після виходу на пенсію, роботодавець здійснював повне відшкодування пільгової пенсії Пенсійному фонду України. Відповідно до чинного законодавства, ОСОБА_2 був забезпечений засобами індивідуального захисту, але останній їх неефективно використовував. Вказує, що наявність моральної шкоди позивач обґрунтувала лише власними почуттями та будь-яких доказів на підтвердження завдання такої шкоди не надала. Зазначає, що при визначенні розміру суми відшкодування судом не було враховано принципи справедливості та розумності.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не направлено.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що з 14.05.1987 року позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , з яким проживали за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, 23, 24).

З 29.06.1962 року по 31.12.2001 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 11-13).

Згідно акту розслідування професійного захворювання (отруєння) № 81 від 10.10.2001 року ОСОБА_2 були встановлені такі професійні захворювання: нейросенсорна туговухість з різким ступенем зниження слуху IV ст. професійного характеру (основний діагноз); хронічний бронхіт. ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз. ГБ ІІ ст. ДЕП І ст.; вегето-сенсорна поліневропатія верхніх кінцівок (супутній діагноз), які виникли за таких обставин: недосконалість технологічних процесів котельно-зварювального виробництва, неповне забезпечення засобами індивідуального захисту в умовах інтенсивного виробничого шуму, вібрації та відсутності належного контролю за їх використанням. Причиною професійного захворювання зазначено - довготривала взаємодія на робочого шкідливих виробничих факторів: інтенсивного виробничого шуму у розмірі, що значено перевищують допустимі рівні (а.с. 14).

Отже неправомірних дій померлого працівника під час розслідування його хронічного захворювання встановлено не було.

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 135 від 16.12.2002 року ОСОБА_2 були встановлені такі професійні захворювання: ХОЗЛ другої стадії пилової етіології в фазі неповної ремісії. Емфізема легень I- II ступеню. Легенева недостатність II ступеню. Захворювання професійне. Нейросенсорна туговухість IV ст. зниження слуху професійного характеру (основний діагноз). ІХС, стенокардія стабільного напруження І-ІІ ст., атеросклеротичний кардіосклероз СНПА. Гіпертонічна хвороба II ст. ДЕП І-ІІ ст. (гіпертонічна+атеросклеротична) з ХНМК переважно в вертебро-базилярному басейні. РОХП з сенсорними порушеннями. Двосторонній плече-лопатковий периартрит з алгічними синдромом (супутній діагноз). Професійні захворювання виникли за таких обставин: недосконалість технологічних процесів котельно-зварювального виробництва. Причиною професійного захворювання зазначено - робота в умовах запиленості , виробничого шуму на протязі тривалого часу(а.с. 15).

Згідно довідок МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках первинно 06.11.2001 року ОСОБА_2 було встановлено 30% втрати професійної працездатності (а.с. 17), повторно 06.02.2003 року - 65 % та встановлено III групу інвалідності (а.с.18). Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги № 006267 від 01.09.2010 ркоу - ступінь втрати професійної працездатності у ОСОБА_2 склала 80% (в т.ч. ХОЗЛ 50%, туговухість 30%, акт № 81 від 10.10.2001 року, акт № 135 від 16.12.2002 року) повторно та встановлено II групу інвалідності, безтерміново. Призначено медикаментозне лікування, санаторне лікування в місцевому санаторії (а.с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 20).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 346 від 23.05.2019 року причиною смерті ОСОБА_2 зазначено: гостра легенево-серцева недостатність, хронічне легеневе серце, хронічна обструктивна хвороба легенів, не уточнена II розповсюджений астеросклероз (а.с. 21).

05.09.2019 року Сумською обласною МСЕК № 1 загального профілю встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 з професійним захворюванням (а.с. 22).

Актом № 478 визначення причинного зв`язку смерті з професійним захворюванням або трудовим каліцтвом від 05.09.2019 року встановлено зв`язок смерті ОСОБА_2 з професійним захворюванням. Причиною смерті ОСОБА_2 стала хронічна обструктивна хвороба легень, яка призвела до розвитку ХЛС та гострої легенево - серцевої недостатності (а.с. 45 - 46).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що роботодавцем було порушено право чоловіка позивача на безпечні умови праці, внаслідок чого у нього виникло професійне захворювання, що спричинило його смерть. Цей факт підтверджено медичними документами. Суд враховував характер професійного захворювання померлого, пов`язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, яка втратила близьку людину, конкретні обставини справи і наслідки, що наступили, та визначив розмір відшкодування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці встановлено ч. 4 ст.43 Конституції України.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до частин 2, 4 вказаного Закону, під час укладання трудового договору роботодавець повинен проінформувати працівника під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоров`я та про права працівника на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору. Усі працівники згідно із законом підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Частинами другою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частина друга статті 1168 ЦК України визначає, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Так, судом встановлено, що чоловіку позивача ОСОБА_2 була встановлена втрата професійної працездатності первинно 30 %, та в подальшому на рівні 65 % та 80 %, а також причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 з професійним захворюванням, про що видані відповідні довідки.

Доводи відповідача про відсутність порушень законодавства про охорону праці зі сторони роботодавця спростовуються наявним в матеріалах справи висновками актів розслідування професійного захворювання (отруєння) № 81 від 10.10.2001 та № 135 від 16.12.2002, якими було встановлено, що причинами професійного захворювання стали: 1) недосконалість технологічних процесів котельно-зварювального виробництва, неповне забезпечення засобами індивідуального захисту в умовах інтенсивного виробничого шуму, вібрації та відсутності належного контролю за їх використанням та як наслідок довготривала взаємодія на робочого шкідливих виробничих факторів - інтенсивного виробничого шуму у розмірі, що значено перевищують допустимі рівні та робота в умовах запиленості на протязі тривалого часу.

Доводи скарги про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці чоловіком позивача, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність у вставленому законом порядку за їх невиконання.

Не переконують колегію суддів посилання в апеляційній скарзі на те, що однією з обставин, за яких у ОСОБА_2 виникли професійні захворювання, є неефективне використання засобів індивідуального захисту (що не доводиться актом розслідування професійного захворювання), оскільки вказує на неефективність самих засобів індивідуального захисту при наявності недосконалості технологічних процесів котельно-зварювального виробництва. При цьому, відповідач не вказує і про наявність інших обставини, які сприяли виникненню профзахворювання, зокрема, недосконалість технологій на виробництві та проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму та запиленості, які перевищували допустимі норми.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позивач не підтвердила достатніми та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань, колегія суддів зазначає таке.

Позивач ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю чоловіка, втратила рідну людину, опору, надію та моральну підтримку, що тягне за собою порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та необхідності докладання нею додаткових зусиль для організації свого подальшого життя вже без близької людини.

Крім того, сам по собі факт смерті чоловіка позивача беззаперечно свідчить про те, що остання відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру і висновки місцевого суду з цього приводу є правильними.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд в повній мірі врахував роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, зокрема п. 9, в якому судам рекомендовано при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ в справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Таким чином, виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є занадто великим, та з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань позивача, яких вона зазнала внаслідок передчасної смерті чоловіка та постійне відчуття пригніченості, самотності, безпорадності, матеріальної незахищеності, і ці зміни у її житті є незворотними, місцевий суд вірно визначився з розміром моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу і посилання АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на рішення судів в іншій цивільній справі про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, оскільки виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, та правильно визначив розмір моральної шкоди в сумі 100 тис. грн, врахувавши характер правопорушення, ступінь вини підприємства, яким завдано моральної шкоди, глибину душевних страждань дружини померлого працівника, надавши правильно правову оцінку фактичним обставинам справи.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а), г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко