Справа № 344/9256/17
Провадження № 2/344/380/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про виселення із житлового приміщення (гуртожитку) без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення із житлового приміщення (гуртожитку) без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотувава тим, що Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району є юридичною особою, веде самостійний баланс, має реєстраційні рахунки у відділеннях Державного казначейства та поточний рахунок в установі банку, гербову печатку зі своїм найменуванням. Здійснює свою діяльність на підставі Положення про Івано-Франківську квартирно-експлуатаційну частину району, затвердженого наказом начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 01.11.2013 року № 134. Івано-Франківська КЕЧ району являється складовою частиною Збройних сил України, підпорядкована МО України. Сімейний гарнізонний гуртожиток по вул.Коновальця,80 є фондом МО, побудований за кошти МО України і є його власністю, балансоутримувачем являється Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району МО України, переданий (акт прийому передачі від 24.06.2016 року) для розподілу та заселення військовослужбовцями Івано-Франківського гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку в Івано-Франківському гарнізоні. Військовослужбовець ОСОБА_2 проходив військову службу в Івано-Франківському гарнізоні у в/ч НОМЕР_1 в період з 21.08.2000 року по 15.11.2005 рік. За даний період був забезпечений кімнатою АДРЕСА_1 на яку було видано ордер № 53 від 31.03.2004 року В/Ч НОМЕР_1 . В подальшому на підставі рапорту ОСОБА_2 . Від 23.05.2005 року була приєднана ще одна кімната № 30 та виданий ордер КЕЧ № 4а від 26.05.2008 року на кімнати №30-31,загальною площею 38,91 кв.м. на склад сім`ї три особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Відповідно до довідки виданої Будинкоуправлінням №1 Івано-Франківської КЕЧ району № 79 від 30.05.2017 року зазначено, що ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 не проживає та не знятий з реєстрації з 16.10.2015 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.06.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Станом на даний час ОСОБА_2 проходить військову службу в с.Старичі, Львівської області. Івано-Франківська КЕЧ району МО України неодноразово надсилала на адресу ОСОБА_2 . Попередження-повідомлення про добровільне звільнення даного житлового приміщення, однак дані попередження були проігноровані, жиле приміщення і досі не здане в установленому законом порядку. Просить постановити рішення, яким виселити ОСОБА_1 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з приміщення кімнат АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.02.2018 року позов Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про виселення із житлового приміщення (гуртожитку) без надання іншого житлового приміщення - задоволено. Виселено ОСОБА_1 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з приміщення кімнат АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення (а.с.53-54).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09.07.2018 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 20.02.2018 року скасовано (а.с.85).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.167-168).

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити в задоволенні позову (а.с.162)

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Судом встановлено, що Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району є юридичною особою, веде самостійний баланс, має реєстраційні рахунки у відділеннях Державного казначейства та поточний рахунок в установі банку, гербову печатку зі своїм найменуванням (а.с.5,6).

Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району здійснює свою діяльність на підставі Положення про Івано-Франківську квартирно-експлуатаційну частину району, затвердженого наказом начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 01.11.2013 року № 134 (а.с.7-14).

17.10.2005 року був укладений договір найму житлового приміщення в будинках МО України між Будинкоуправлінням № 1 Івано-Франківської КЕЧ району та ОСОБА_2 (а.с.16-17).

Відповідно до довідки від 18.04.2008 року № 343, ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_4 . Крім нього на даній житловій площі прописані та проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.18).

26.05.2008 року на кімнати №30-31,загальною площею 38,91 кв.м. на склад сім`ї три особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було видано ордер на жилу площу в гуртожитку (а.с. 19).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.06.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.20).

Івано-Франківська КЕЧ району МО України неодноразово надсилала на адресу ОСОБА_2 . Попередження-повідомлення про добровільне звільнення даного житлового приміщення, однак дані попередження були проігноровані, жиле приміщення і досі не здане в установленому законом порядку (а.с.23-26).

Згідно довідки № 8581 про реєстрацію місця проживання /перебування особи ОСОБА_3 , 24.01.2000 року зареєстрована з 31.03.2004 року за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.74).

Відповідно до копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 , батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.75).

Як вбачається з довідки Будинкоуправління № 1 Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району від 12.02.2010 року № 83, ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_4 . Крім нього на даній житловій площі прописані та проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (а.с.76).

Згідно довідки Будинкоуправління № 1 Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, що видана ОСОБА_1 , яка проживає в житловому будинку в АДРЕСА_5 станом на 04.06.2018 року боргу по оплаті за житлову площу та комунальні послуги немає. Електроенергія оплачена до показника лічильника (а.с.77).

Відповідно до довідки № 483/2018 від 04.06.2018 року, що видана споживачу ОСОБА_2 , станом на 01.06.2018 року по адресі АДРЕСА_4 , боргу перед ТОВ Станіславська теплоенергетична компанія за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води немає (а.с.78).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.07.2018 року, рішення Івано-Франківського міського суду від 20.02.2018 року скасовано (а.с.85).

Відповідно до ст.ст.47, 48 Конституції України кожній особі гарантовано право на житло. Згідно з ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Житло є невід`ємною складовою особистого життя людини, яка має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його.

Так, згідно з ч.1,2 ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частиною 1 ст.116 ЖК Української РСР передбачено якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1,2 ст.132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Таким чином, чинним законодавством передбачено підстави та порядок в якому здійснюється виселення осіб без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку. Позивачем в обґрунтування вимог позовної заяви підстав, передбачених зазначеними статтями чинного законодавства не зазначено.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Зазначений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 521/10070/14, провадження № 61-78св17.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що право користування відповідачем вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.

Доводи позивача щодо порушення його прав як власника, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки він у встановленому законом порядку не довів наявність підстав для усунення перешкод у користуванні його власністю шляхом виселення відповідача.

Крім того, як уже зазначалося, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст. 8 Конвенції.

Відтак, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (п. 6 ч. 3 ст.2, ст.11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст.ст.47, 48 Конституції України, Постанови Пленуму Верхового суду України від 03.04.1987 року №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 31, 310 ЦК України, ст.ст. 9 ЖК України, керуючись ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про виселення із житлового приміщення (гуртожитку) без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 15.10.2020 року.

Суддя Пастернак І.А.