Справа № 589/2405/17
Провадження № 2/589/25/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Курбанової А.Р.,

за участі секретаря судового засідання Ніколаєнко В.В.

відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

29 червня 2017 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 35662 грн 48 к. заборгованості за кредитним договором від 27.02.2006р., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань.

Ухвалою суду від 17 липня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання.

У судове засідання представник позивача не з`явився. В позовній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судових засіданнях в ході розгляду справи проти позову заперечував, зазначав, що Банком взагалі не доведено за допомогою належних, допустимих і достатніх доказів факту укладання 27.02.2006р. між сторонами кредитного договору. Відповідач запевняє, що такий договір він не укладав, про його існування дізнався випадково з смс повідомлення про заборгованість по кредиту по спливу декількох років. Коли він в 2012 році прийшов до відділення Банку, щоб прояснити це питання, в нього під надуманим приводом відібрали копію паспорта. На підтвердження своїх доводів послався на те, що паспорт, копія якого додана Банком до позову, виданий вже після дати укладення кредитного договору, а копія паспорта, що надана позивачем на запит суду 30.09.2019р. взагалі містить відмітку про зареєстроване місце проживання відповідача у м. Радомишль, разом з тим, з наданої відповідачем довідки про склад сім`ї вбачається, що його місце проживання з 17.06.2005р. зареєстроване в м. Шостка. Сам він ніколи не жив в м. Радомишль, а з копії паспорту, наданої Банком, вбачається, що ця сторінка вклеєна. Також в судовому засіданні 06.09.2019р. відповідач заявив про пропуск Банком строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом.

Заслухавши відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного.

27.02.2006р. АТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн 00 к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Оригінал вказаного документа був оглянутий в судовому засіданні.

В контексті викладеного слід зазначити, що суд відхиляє доводи відповідача щодо невчинення ним цього правочину, з огляду на наступне.

Так, в обґрунтування такої своєї позиції відповідач крім іншого зазначив, що незадовго до укладення цього кредитного договору він втратив паспорт та невстановлена особа, скориставшись цим, оформила кредит він його імені.

Разом з тим, суд акцентує увагу, що даний кредитний договір укладений 27.02.2006р., при цьому про втрату свого паспорта (серії НОМЕР_1 ), який був пред`явлений при укладенні вказаного кредитного договору, ОСОБА_1 заявив лише 04.10.2016р., тобто за спливом більш ніж восьми місяців після укладення цього договору. Вказані обставини встановлені з наявної в матеріалах справи копії заяви про видачу паспорта /а.с.87/. Тобто в анкеті-заяві від 27.02.2006р. зазначений паспорт, який на момент укладення кредитного договору, перебував у відповідача.

До того ж слід зазначити, що при укладенні кредитного договору разом з паспортом ОСОБА_1 . Банку був пред`явлений також дублікат картки фізичної особи платника податків, про втрату якого відповідач взагалі не зазначав /а.с.72/.

Крім того, з виписки з банківського рахунку на ім`я ОСОБА_1 /а.с.10/, яка є первинним документом, вбачається, що після встановлення кредитного ліміту з карткового рахунку 27.02.2006р. у м. Житомир зняті кредитні кошти в розмірі 4120 грн 00 к. та 875 грн 50 к. та в подальшому декількома платежами здійснювалось погашення кредиту на загальну суму 4750 грн 00 к. (10.04.2006р. 350 грн; 11.05.2006р. 350 грн; 31.08.2006р. 1050 грн; 04.03.2008р. 3000 грн), що свідчить про те, що Позичальник існування кредитних зобов`язань визнавав.

Як запевняє відповідач, його місце проживання ніколи не було зареєстроване у м. Радомишль, а з копії паспорту серії НОМЕР_1 /а.с. 71а/, наданої Банком, вбачається, що відповідна сторінка паспорту з реєстрацією за даною адресою вклеєна.

Дійсно, як вбачається з копії заяви про видачу паспорта /а.с.88/ 24.02.1998р. ОСОБА_1 звертаючись, у зв`язку з досягненням віку, за видачею паспорта громадянина України зазначає місцем свого проживання: АДРЕСА_1 . Також довідкою про склад сім`ї від 15.04.2019р. /а.с.94/ підтверджується, що ОСОБА_1 з 17.06.2005р. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 /а.с. 71а/ вбачається накладання сторінки №11, де зазначаються відомості про місце проживання відповідача у м. Радомишль Житомирської області. Проте вказані обставини самі по собі не можуть однозначно свідчити на користь доводів відповідача, оскільки документ або ж його копію у такому вигляді Банку міг надати сам відповідач.

Згідно з ч. 3 ст.12, ст.ст.76, 77, 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Проте належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження своїх доводів відповідач не надав, зокрема, зазначаючи про те, що кредитний договір з Банком укладав не він, відповідач, за наявності наданого позивачем оригіналу анкети-заяви, не ініціював питання про призначення судом почеркознавчої експертизи, не дивлячись на те, що це питання неодноразово ставилось на обговорення судом. Слід зазначити, що оспорювання особою підпису в договорі та встановлення обставин про те, що він не підписаний особою, яка зазначена в договорі є підставою для визнання цього договору недійсним за ст.ст. 203, 215 ЦК України, проте відповідач таких вимог не заявляв ані шляхом подання зустрічного позову, ані шляхом звернення до суду з відповідним позовом окремо.

За таких обставин спірний правочин є правомірним в силу презумпції правомірності правочину, проголошеної статею 204 ЦК України.

В свою чергу, в заяві від 27.02.2006р. зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

За доводами позову відповідач належним чином не виконував своїх договірних зобов`язань з повернення тіла кредиту, внаслідок чого відповідно до розрахунку Банку станом на 24.03.2017р. у відповідача перед Банком утворилась заборгованість на загальну суму 35662 грн 48 к., з яких: заборгованість за кредитом - 3223 грн 95 к.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 30264 грн 13 к.; штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг (фіксована частина) 500 грн 00 к. та штраф (процентна складова) 1674 грн 40 к.

На думку суду, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості ОСОБА_1 перед Банком за кредитом у розмірі 3223 грн 95 к. витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з процентів за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 30264 грн 13 к., нарахованої до 24.03.2017р., суд вважає за необхідне зупинитись на наступному.

З розрахунку розміру заборгованості вбачається, що процентна ставка (поточна заборгованість) становить 48%. Вказана відсоткова ставка передбачена заявою, яка підписана відповідачем, згідно з якою Базова відсоткова ставка на місяць складає 4 % і відповідно на рік складає - 48 % /а.с. 6, 70/. Крім того у складі заборгованості позивачем нараховані проценти на прострочену заборгованість за ставкою 96 %. Виходячи з таких ставок, позивачем розрахована заборгованість за відсотками в сумі 30264 грн 13 к.

Як установлено судом вище, зміст укладеного сторонами договору викладено в заяві, яка підписана відповідачем, та така передбачала Базову відсоткову ставку на місяць у розмірі 4 % (48 % на рік). Будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо узгодження процентної ставки (на прострочену заборгованість) в розмірі 96 % у справі відсутні.

Відповідно до статті 1048 ЦК України (у редакції на час укладення сторонами договору від 27.02.2006р.) розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша процентна ставка, та її розмір.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої, ніж передбачено заявою, яка підписана відповідачем, ставки (48%), тобто - 96 %.

Проте зважаючи, що позивачем заявлено також вимоги про стягнення заборгованості по процентах (за ставкою 48 % річних), нарахованих після закінчення строку кредитування, слід зазначити наступне.

За змістом ст. 1048 ЦК України за відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до заяви, підписаної відповідачем, термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки.

З інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримав одну кредитну картку, термін дії якої був визначений до останнього дня липня 2008 року /а.с.114/.

Отже, строк кредитування закінчився після закінчення строку дії цієї картки, виданої відповідачу, тобто після 31 липня 2008 року.

В свою чергу, вирішуючи вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії картки 31.07.2008р., тобто після закінчення строку кредитування, слід зазначити наступне.

Як було зазначено вище, у даному випадку днем повернення позики є день закінчення строку дії картки, виданої відповідачу, тобто 31 липня 2008 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 31 липня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 01 серпня 2008 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у даній справі вимоги позивача про стягнення процентів після 31 липня 2008 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові у справі №444/9519/12 від 28.03.2018р.

Отже, сума заборгованості по процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 331 грн 15 к. (сума процентів нарахованих за період з 27.02.2006р. по 31.07.2008р. за ставкою 48 % річних (3302 грн 62 к.) з вирахуванням суми платежів внесених відповідачем на погашення процентів (2971 грн 47 к.)).

Вирішуючи вимоги позову щодо стягнення 2174 грн 40 к. штрафів, слід зауважити, що в заяві, підписаній відповідачем, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а тому суд доходить висновку, що вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які послався банк як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, отримуючи 27 лютого 2006 року платіжну картку, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Вищевикладене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що сума заборгованості, яка пред`явлена до стягнення у даному випадку є обґрунтованою лише в частині отриманої суми кредитних коштів та процентів за період з 27.02.2006р. по 31.07.2008р., тобто у загальному розмірі заборгованості у сумі 3555 грн 10 к.

Разом з тим, відповідач заявив про застосування судом позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з таких мотивів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

У підписаній відповідачем заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Інших доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16 цс15, від 1 липня 2015 року 6 - 757 цс15.

З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом, тобто статтею 257 ЦК України.

При цьому, аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст. 253, ч. 1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14.

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався після закінчення строку дії кредитної картки, виданої відповідачу, тобто після 31 липня 2008 року.

При цьому, останній платіж в сумі 3000 грн 00 к. на погашення заборгованості за кредитом за вказаним картковим рахунком ОСОБА_1 було вчинено 04.03.2008 року, тобто до закінчення строку дії картки, що вказує на те, що строк позовної давності, який почався після 31.07.2008р. відповідно до частини першої статті 264 ЦК України не переривався.

Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором АТ «КБ «ПриватБанк» вперше звернулось до суду у квітні 2013 року (справа № 589/2059/13-ц), тобто після спливу трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими платежами, крім тих, до яких застосується спеціальна позовна давність.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови від позову.

Враховуючи, що відповідачем під час розгляду даної справи заявлено про застосування інституту позовної давності та судом встановлено, що такий строк дійсно сплив до подання позову до суду позивачем, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір залишити за позивачем.

На підставі викладеного, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 02.10.2020р.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова