Ухвала

Іменем України

08 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 296/2531/20

провадження № 61-14163ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 03 квітня 2020 року у складі судді: Шалоти К. В., та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Миніч Т. І., у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Стражник Тетяна Олексіївна, приватний нотаріус Олевського районного нотаріального округу Житомирської області Романчук Андрій Миколайович, про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , у якому просив: визнати недійсною довіреність від ОСОБА_2 , яка видана та посвідчена приватним нотаріусом Олевського районного нотаріального округу Житомирської області Романчуком А. М. від 07 листопада 2018 року, реєстраційний № 2388 на ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,2207 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №:05:026:0010, цільове призначення - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Стражник Т. О. 13 лютого 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 2249; застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, загальною площею 0,2207 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №:05:026:0010 та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 лютого 2019 року, посвідчений приватним Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Стражник Т. О. 13 лютого 2019 року, зареєстрований в реєстрі за №2249.

Одночасно з поданням позовної заяви, ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову шляхом: накладення арешту на земельну ділянку, загальною площею 0,2207 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №:05:026:0010, цільове призначення - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі; заборони до набрання чинності рішенням у справі у будь-який спосіб вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, в тому числі, реєстраційні дії щодо передачі земельної ділянки в статутний капітал юридичних осіб та громадських формувань.

Заява мотивована тим, що нібито від імені ОСОБА_2 07 листопада 2018 року була видана довіреність на представника ОСОБА_3 , якою останнього уповноважено представляти інтереси позивача з приводу продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 13 лютого 2019 року ОСОБА_1 придбала указану земельну ділянку, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Стражник Т. О. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не уповноважував ОСОБА_3 діяти від свого імені, при підписанні довіреності не був присутнім, продавати земельну ділянку наміру не мав, у даному випадку існує необхідність у забезпеченні позову шляхом накладення арешту із забороною вчинення будь-яких дій щодо земельної ділянки, загальною площею 0,2207 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в разі невжиття заходів забезпечення позову вказана земельна ділянка може бути відчужена на користь третіх осіб, а також можливе істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 03 квітня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на земельну ділянку, загальною площею 0,2207 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:026:0010, цільове призначення - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції, в частині задоволенні заяви, мотивована тим, що ураховуючи, що предметом спору є оспорення нотаріальної довіреності, виданої від імені ОСОБА_2 від 07 листопада 2018 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 лютого 2019 року, загальною площею 0,2207 га, за адресою: АДРЕСА_1 та застосування наслідків недійсності правочину, такий вид забезпечення позову як накладення арешту на земельну ділянку є співмірними із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що в силу положень статей 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно. Суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник спір щодо правомірності відчуження земельної ділянки, загальною площею 0,2207 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №:05:026:0010. Звертаючись із позовом, позивач посилався на те, що діяти від свого імені на продаж земельної ділянки нікого не уповноважував, довіреності не видавав, при підписані довіреності присутнім не був, у приватного нотаріуса Романчука А. М. свого підпису не ставив, особу представника ОСОБА_3 не знає, ніколи з ним знайомий не був, підпис в оспорюваній довіреності, на твердження позивача, виконаний не ним, а іншою особою та є підробленим, а також вказував на відсутність його волевиявлення на відчуження спірної земельної ділянки та вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу щодо спірної земельної ділянки. Відповідач ОСОБА_1 , як теперішній власник земельної ділянки, загальною площею 0,2207 га, за адресою: АДРЕСА_1 , має об`єктивну можливість вчинення дій щодо її відчуження, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 03 квітня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . Суд виходив із того, що між сторонами виник спір щодо правомірності відчуження спірної земельної ділянки і у відповідача ОСОБА_1 є об`єктивна можливість вчинення дій щодо розпорядження спірним майном. Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку. Окрім цього, суд апеляційної інстанції зазначив, що не зазначення позивачем у заяві про забезпечення позову пропозиції щодо зустрічного забезпечення на правильність висновків суду не впливає та не може бути підставою для скасування рішення суду.

22 вересня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 03 квітня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та постановити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що суди не мотивували у чому полягає можливість істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17. Суд апеляційної інстанції зробив посилання лише та виключно на зазначені позивачем обставини та об`єктивну можливість вчинення ОСОБА_1 дій щодо розпорядження спірним майном, що суперечить висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 915/2505/19.

Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині задоволення заяви про забезпечення позову, а в іншій частині не оскаржуються.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення заяви.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 03 квітня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Стражник Тетяна Олексіївна, приватний нотаріус Олевського районного нотаріального округу Житомирської області Романчук Андрій Миколайович, про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков