Номер провадження: 22-ц/813/4289/20
Номер справи місцевого суду: 522/7264/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Одеської міської ради (далі ОМР), в якому просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно технічного паспорту від 14.10.2016 року за інвентарним номером 6 розташована на 1 поверсі 3-х поверхового будинку та складається із 1-ї кімнати житловою площею 10,9 кв. м., кухні площею 6,4 кв.м., санвузла площею 2,1 кв.м., коридору площею 1,5 кв.м., вбудованих шаф площею 0,9 та 0,4 кв.м. і антресолі площею 1,1 кв.м., загальна площа квартири 23,3 кв.м., висота приміщень 3,87 м.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати повністю рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позову до ОМР.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 26.03.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 129) та власноруч написаною розпискою ОСОБА_1 (а.с. 128).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що з пояснень позивача слідує, що в червні 1992 року він, вселився проживати в квартиру АДРЕСА_1 за усної згоди на це місцевої влади в особі територіального ЖЕКу. Позивач вказує на те, що вказана квартира на обліку не значиться. Пропрацювавши близько 10 років в органах внутрішніх справ на посаді слідчого позивач звільнився, так і не отримавши належної квартири як молодий спеціаліст, оскільки квартири молодим спеціалістам ОВС перестали виділяти із 1993 року. Таким чином відповідно тимчасове житло стало для позивача постійним, оскільки із того часу він проживає за вказаною адресою, за позивачем оформлено договірні відносини із надавачами комунальних послуг, він утримує та сплачує відповідні комунальні платежі за квартиру.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач знав, що квартира, на яку просить визнати право власності за набувальною давністю, перебуває у власності територіальної громади в особі Одеській міської ради.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, у частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Суд першої інстанції виходячи з встановлених у справі обставин та наведених позивачем обґрунтувань вірно зазначив, що позивачу достовірно було відомо про те, що позивач знав, що квартира, на яку просить визнати право власності за набувальною давністю, перебуває у власності територіальної громади в особі Одеській міської ради, що виключає можливість визнання права за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття ним права власності за набувальною давністю посилався на те, що він добросовісно заволодів вказаним вище нерухомим майном, відкрито та безперервно користується ним, підтверджуючи зазначену обставину наявністю у нього документів про оплату необхідних комунальних платежів, копії яких долучені до матеріалів справи.

Однак апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що доказів того, що ОСОБА_1 не було відомо про те, що право власності на квартиру належить Одеській міській раді до суду надано не було, а дана обставина є обов`язковою при доказуванні набуття права власності за набувальною давністю.

Також, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме:

?наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

?законність об`єкта володіння;

?добросовісність заволодіння чужим майном;

?відкритість володіння;

?безперервність володіння;

?сплив установлених строків володіння;

?відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.

Крім того, посилання місцевого суду на висновок Верховного суду, викладеного у постанові від 24.01.2019 у справі № 755/16913/16-ц є також обґрунтованим.

У зазначеному висновку ВС зауважив, що для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла.

Так, судовим розглядом справи встановлено, що представник відповідача Одеської міської ради, як власника майна заперечував проти такого визнання права власності за набувальною давністю, оскільки квартира фактично надавалася позивачу в тимчасове користування, проте жодний уповноважений орган місцевої влади (орган місцевого самоврядування) не відмовлялася від свого права власності на спірну квартиру і такого наміру не мала.

При цьому, судом першої інстанції також обґрунтовано взяті до уваги пояснення щодо очікувавання ОСОБА_1 отримання квартири за місцем праці, а на спірну квартиру ордер на вселення ОСОБА_1 не отримував.

Безпідставними і твердження апелянта, що квартира, у якій він проживає з 1992 року є належним його житлом у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки як встановлено матеріалами справи, позов ОСОБА_1 не був пов`язаний з захистом права позивача на житло.

Крім того з матеріалів справи не вбачається, що на час розгляду справи ОСОБА_1 будь-хто перешкоджав у проживанні у вказаній квартирі та вимагав її звільнити.

Доводи апеляційної скарги засновані на невірному тлумаченні законодавства, що регулює набуття права власності за набувальною давністю і зведені виключно до переоцінки доказів, яким районним судом надано вірну і об`єктивну оцінку.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01.04.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда