ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4305/19 Номер провадження 22-ц/814/1329/20Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В.М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Пікуль В.П., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах яких апеляційну скаргу подано їх представником адвокатом Марченко Галиною Іванівною на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2020 року та на додаткові рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2020 року та від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської у м. Полтаві ради про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення завданих збитків, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління поліції охорони в Полтавській області, третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської у м.Полтаві ради про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення завданих збитків, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 на його користь грошові кошти у сумі 87452,25 грн в якості компенсації вартості утримання житла, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 для ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 шляхом зобов`язання відповідачів видати ключі від квартири та не перешкоджати їм у доступі до житла.

В обґрунтування позову вказував, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.11.2004 року позивач та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , отримали у власність квартиру АДРЕСА_2 . Приватизація на квартиру оформлялась терміново, оскільки в цей час відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 терміново виїжджали на постійне місце проживання в Державу Ізраїль, а тому запропонували позивачу викупити їх частини. Кошти ОСОБА_1 сплатив, однак через поспіх документи своєчасно не оформив. Вказував, що увесь цей час позивач утримує вказане житло, а саме сплачує вартість комунальних послуг, здійснює поточний і капітальний ремонт, вартість яких 87452,25 грн. Відповідачі перешкоджають йому в користуванні належної на праві власності квартирою.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської у м. Полтаві ради про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення завданих збитків задоволено частково.

Усунено перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою за адресою АДРЕСА_1 для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видати ключі від квартири та не перешкоджати у доступі до житла.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2020 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати 8909,06 грн.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судові витрати 7500 грн.

З вказаними рішеннями суду не погодилася представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Марченко Галина Іванівна та подала на них апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення боргу є незаконним, необгрунтованим, та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно досліджено надані позивачем докази. В зв`язку з чим, прохала змінити рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення боргу та постановити в цій частині нове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Також, представник апелянтів не погодилася з додатковими рішеннями суду першої інстанції та прохала змінити додаткове рішення Октябрського районного суду від 28 травня 2020 року, стягнувши з відповідачів на користь позивачів 17818,12 грн. в якості відшкодування витрат на правову допомогу, а також скасувати додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 липня 2020 року та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог, щодо сплати витрат на правову допомогу у повному обсязі. Посилається на те, що суд постановив оскаржувані додаткові рішення, виходячи із обсягу задоволених позовних вимог. Однак, позивачі вважають, що позовні вимоги задоволені частково лише через неналежне дослідження судом першої інстанції матеріалів справи, зокрема наявних у ній квитанцій про сплату вартості комунальних послуг.

Від представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвоката Салашного М.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи викладені в апеляційній скарзі, та підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи, що ОСОБА_1 оскаржує рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2020 року лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення боргу, та беручи до уваги те, що відповідачі погодилися з рішенням місцевого суду в інших частинах прийнятих за наслідками розгляду пред`явленого позову, оскільки в апеляційному порядку його не оскаржили, а тому рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2020 року перевіряється лише в межах доводів апеляційної скарги позивача,у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України та роз`яснень які містяться у п.п.14-15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку».

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, щопозивачу ОСОБА_1 відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.11.2004 року належить квартира АДРЕСА_2 .

18.09.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , яка діє як законний представник від імені малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради №189 від 25.08.2015 року, уклали договір Дарування, відповідно до якого Дарувальник подарував та передав Обдаровуваному 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Між позивачем ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виник спір з приводу не допуску позивача до квартири, вчинення перешкод з боку відповідачів, у зв`язку з чим позивач не має можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном. Крім того, позивач посилаючись на висновок експерта НКДЦ №1 від 15.04.19 року просив стягнути з відповідачів 87452,25 грн. витрат, які він поніс на утримання квартири.

Згідно висновку експертного дослідження НДКЦ від 15 квітня 2019 року загальна сума здійснених платежів на утримання квартири за адресою АДРЕСА_1 , сплачених за період з 01.09.2004 по 15.04.2019, складає 47 165,31 грн.

Сума платежів на утримання житла за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.09.2004 по 15.04.2019 з урахуванням індексу інфляціїта 3% річних, в розрахунку 1/3 частки складає 39 358 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що задоволенню підлягають лише вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з цим, місцевий суд зазначив, що витрати позивача на утримання квартири не підтверджуються доказами, а висновком експерта підтверджується лише бажана сума відшкодування, та не являється належним доказом понесених витрат на утримання будинку, тому суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів витрат на утримання будинку задоволенню не підлягають.

Проте, з такими висновками суду в оскаржуваній частині, колегія суддів в цілому погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (статті 41 Конституції України).

Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повиннісуперечити закону і не порушують інтереси інших осіб та інтересів суспільства.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 2 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Правовідносини з приводу користування та утримання домоволодіння, у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Житловим кодексом України від 30.06.1983 №5464-Х (далі - ЖК України) та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

У ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений порядок оплати житлово-комунальних послуг, відповідно до якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. А у частині 3 цієї ж статті вказано, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, враховуючи вищенаведені положення норм матеріального права, стягнення коштів, понесених на утримання та збереження спільного майна, повинно здійснюватись із розрахунку пропорційно на усіх спввласників. До таких висновків дійшов і суд першої інстанції, проте відмовів в цій частині вимог виходячи з їх недоведеності.

Проте, колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам. При цьому місцевим судом залишено поза увагою, позицію відповідачів, які не спростували повністю доводи позивача, а лише наводили млтиви для відмови в задоволені позову та заявили клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 прохав суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 компенсацію вартості на утримання житла у розмірі 87452,25 грн. за період з 01.09.2004 по 15.04.2019.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України).

З наданих матеріалів справи вбачається, що з моменту набуття права вланості на квартиру, та взяття на себе тягара по її утриманню позивач, знаючи про обов`язок інших співвласників брати участь у утриманні та збереженні спільного майна, звернувся до суду у травні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Таким чином, у відповідності до норм ст. 267 ЦК України, задоволенню підлягаю вимоги в межах трирічного строку, який передував зверненню останнього до суду, тобто за період з 16.05.2016 року по 16.05.2019 року.

Оцінкою наданих позивачем доказів, які підтверджують розмір понесених останнім витрат на утримання та збереження спільного майна, колегією суддів встановлено, що до суми витрат останнім віднесено не лише витрати, які пов`язні з утриманням майна, а і витрати на оплату комунальних послуг, які отриманні позивачем, як споживачем, у зв`язку з задоволенням своїх потреб. Дані витрати не стосуються утримання майна, а тому стягненню підлягають лише витрати на оплату опалення квартири та оплату послуг по утриманню будинку і прибудинкової території, інші витрати стягненню не підлягають.

Колегія суддів, перевіривши надані позивачем докази дійшла висновку, що з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню сума витрат у розмірі 7375,5 грн., що складає 1/3 частину витрат від загальної суми понесеної позивачем на утримання квартири. При цьому дана сума вже визначена з врахуванням індексу інфляції, який складає (530,52 грн.) та 3% річних, які становлять (174.19 грн).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення витрат на утримання майна, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Зважаючи на те, що на додаткові рішенння Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2020 року та від 15 липня 2020 року позивачем подано апеляційні скарги, та вони є похідними від основного рішення оскільки нерозривно пов`язані з основним, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування додаткового рішення від 28.05.2020 року та зміни додаткового рішення від 15.07.2020 року.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України), відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України: у разі задоволення позову покладаються на відповідача; у разі відмови в позову - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Розміри витрат сторонами не оскаржено та не спростовано.

При подачі позову до суду позивачем було сплачено 2441,32 грн. судового збору, за правову допомогу 12000 грн., вартість експертизи 3376,80 грн, за подачу апеляційної скарги 1311,78 грн.що разом становить 19129,90 грн.

Відповідачі за правову допомогу сплатили 15000 грн.

Оскільки даною постановою позов в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення боргу задоволено частково, та визначено до стягнення лише суму боргу у розмірі 14751,10 грн., при цьому дана вимога стосується лише одного з відповідачів, то вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволено на 16,8%. Загальний відсоток задоволених позовних вимог склав по відношеню до відповідача ОСОБА_3 42%, а по відношенню до відповідача ОСОБА_4 25%.

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, до того ж безпідставно допустив солідарне стягнення судових витрат з відповідачів.

Відтак, додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2020 року підлягає скасування з постановленням в цій частині нового рішення.

Крім того, додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 липня 2020 року також підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ,ОСОБА_4 судових витрат у розмірі 4950 грн, та виначення розміру стягненої суми кожному з відповідачів.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах яких апеляційну скаргу подано їх представником адвокатом Марченко Галиною Іванівною задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання спільного майна скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в цій частині задовольнити частково.

Стягнутиз ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації витрат понесених на утримання майна грошові кошти у сумі 7375,50 грн ( сім тисяч триста сімдесят п`ять гривень 50 копійок) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2020 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 8034.56 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 4782.47 грн.

Змінити додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 липня 2020 року шляхом зменшення розміру стягненних з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судових витрат на правову допомогу до 4950 грн, по 2475 грн. на кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 15 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ В.П. Пікуль_______________ О.О. Панченко