Ухвала

08 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 302/348/17

провадження № 61-12803ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалуЗакарпатського апеляційного суду у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Куштана Б. П., Мацунича М. В., від 27 липня 2020 року про закриття апеляційного провадження у справі за позовом Пилипецької сільської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру в Закарпатській області, про визнання недійсним державного акту на землю, скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2017 року Пилипецька сільська рада звернулася до суду із указаним вище позовом.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року позов Пилипецької сільської ради задоволено. Державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ЗК № 003886, площею 0,2210 га, для ведення особистого селянського господарства та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 травня 2016 року, зареєстрованого у реєстрі за № 418 скасовано. Визнано недійсною та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,2210 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану в урочищі Пасіка в с. Пилипець, Міжгірського району, Закарпатської області, за кадастровим номером :09:002:0045 та повернуто її до земель запасу Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням в частині повернення земельної ділянки до земель запасу Пилипецької сільської ради, ОСОБА_1 , як особа, що не брала участі у справі, на підставі статті 352 ЦПК України, подав апеляційну скаргу. В обґрунтування скарги вказав, що спірна земельна ділянка фактично накладається на належну йому на праві власності земельну ділянку, розташовану за адресою: Міжгірський район, с. Пилипець, урочище «Пасіка Кут», кадастровий номер :01:004:0001, однак при ухваленні судового рішення без його участі суд вирішив питання про його права відносно спірної земельної ділянки.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 23 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову Пилипецької сільської ради.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року касаційну скаргу Пилипецької сільської ради задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 23 січня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При цьому зазначено, що суд дійшов передчасного висновку про порушення прав ОСОБА_1 , оскільки останній не надав доказів того, що земельна ділянка, яка за рішенням суду повернута до земель запасу Пилипецької сільської ради є земельною ділянкою, яка накладається на належну йому земельну ділянку.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 27 липня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 серпня 2020 року про виправлення описки, на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 27 липня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що суд порушив його право на апеляційне оскарження судового рішення, яким без його участі вирішено питання про його права та обов`язки як особи, яка є законним власником земельної ділянки, яка є предметом спору. Закриваючи апеляційне провадження з тих підстав, що оскаржуване судове рішення не впливає на його права, суд апеляційної інстанції фактично позбавив його доступу до правосуддя.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу VЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що останній належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не довів факт накладення спірної земельної ділянки за кадастровим номером :09:002:0045 на належну йому на праві власності земельну ділянку, тому рішенням суду першої інстанції від 20 липня 2020 року не вирішувались і не могли вирішуватись права та обов`язкиОСОБА_1 , як власника земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0001.

Доводам ОСОБА_1 про те, що доказом вирішення судом першої інстанції його прав як власника земельної ділянки є наявність кримінального провадження, де він є потерпілим і в межах якого накладався арешт на спірну земельну ділянку, судами неодноразово надавалась оцінка, в якій зазначалось, що накладення земельних ділянок підтверджується саме певними засобами доказування - висновком відповідної експертизи за наявності земельно-кадастрової документації.

Викладені в касаційній скарзі доводи ОСОБА_1 про порушення його прав, ідентичні доводам його апеляційної скарги, перевірялися апеляційним судом в межах відкритого апеляційного провадження із наданням заявнику процесуальної можливості доводити перед судом їх переконливість, однак не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами.

Зокрема, ОСОБА_1 з клопотанням про призначення у цій справі судової земельно-технічної експертизи на підтвердження доводів щодо накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку, що належить йому на праві власності, не звертався, хоча судом апеляційної інстанції таке право роз`яснювалось.

За таких обставин, безпідставними є посилання заявника на вирішення судом першої інстанції питання про його права та обов`язки щодо спірної земельної ділянки та обмеження його права на доступ до правосуддя у суді апеляційної інстанції.

Врахувавши, що ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у справі, в якій він не брав участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про його права та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. Правильність застосування цієї норми права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на правильність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 27 липня 2020 року про закриття апеляційного провадження у справі за позовом Пилипецької сільської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру в Закарпатській області, про визнання недійсним державного акту на землю, скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення земельної ділянки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

В. В. Шипович