Справа № 456/2745/20
Провадження № 2/456/1060/2020
РІШЕННЯ

іменем України

09 жовтня 2020 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Куртої В.Ю.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до Розгірченської сільської ради, третя особа Стрийська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку на прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 просить визначити їй додатковий строк в два місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки покликався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , матір позивачки. Відтак внаслідок її смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку, розташованого в с. Розгірче Стрийського району Львівської області та земельної ділянки, призначеної для його обслуговування. В силу життєвих обставин позивачка з мамою не проживала, оскільки перебувала в Російській Федерації. Була присутньою виключно на похованні, після чого повернулась до місця проживання, що в м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації, тому можливості для з`ясування своїх спадкових прав не мала у зв`язку з короткотривалим перебуванням в Україні. 23.07.2019, приїхавши на Батьківщину, звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте 24.09.2019 Стрийською ДНК було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 2728/02-14. Крім того, як з`ясувалося, ще 16.01.2009 спадкодавець ОСОБА_2 зробила особисте розпорядження у вигляді заповіту, яким усе своє майно заповіла своїй доньці ОСОБА_1 , який було посвідчено 16.01.2009 секретарем Розгірченської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 1. Покликаючись на те, що не звернулася у визначений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки не знала про існування заповіту та у зв`язку з великою відстанню між місцем її постійного проживання і місцем знаходження спадкового майна, що вважає поважною причиною пропуску такого строку, просить визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 тривалістю у два місяці.

Представник ОСОБА_1 адвокат Іванус М.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, покликаючись на мотиви, викладені в позовній заяві, та просить їх задовольнити.

Представник Розгірченської сільської радиСтрийського району Львівської області подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Представник третьої особи Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. подала заяву, в якій просить розглянути дану справу за її відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, давши належну оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивачки у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Розгірче Стрийського району Львівської області померла ОСОБА_2 , про що 24.07.2015 зроблено відповідний актовий запис № 14 та Розгірченською сільською радою Стрийського району Львівської області 24.07.2015 видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 /а.с. 8/.

Ще за життя 16.01.2009 ОСОБА_2 склала заповіт, яким все належне майно заповіла ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено секретарем виконкому Розгірченської сільської ради Стрийського району Львівської області Духновською Б., зареєстровано в реєстрі за № 1 та на день смерті заповідача такий не змінено та не скасовано /а.с. 18/.

Судом встановлено, що до складу спадщини ОСОБА_2 увійшли: житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 21.02.2005; земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0815 га, що розташована в АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 21.10.2017 /а.с. 16-17/.

Також судом встановлено та підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 23.04.1962, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 06.07.2012,паспорта 72 8478376, виданого ФМС 89003 22.04.2014, що позивачка ОСОБА_1 є дочкою спадкодавця ОСОБА_2 /а.с. 6, 9-10/

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) відсутні будь-які відомості про заведення спадкової справи щодо майна ОСОБА_2 після її смерті до ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 38/.

Крім цього, дослідженими в судовому засіданні копіями свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 , свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 20.02.1964, свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 встановлено факт смерті рідного брата позивачки ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , сина та чоловіка спадкодавця відповідно /а.с. 11-14/.

Отже, із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори спадкоємці як за заповітом, так і за законом не зверталися, спадкова справа не заводилася, відповідне повідомлення ОСОБА_1 , не надсилалося та не розміщувалася в пресі інформація про наявність заповіту ОСОБА_2 .

Разом з тим, з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2728/02-14 від 24.09.2019, судом встановлено факт звернення позивачки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (спадкова справа № 597/2019) та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку відсутністю документів, які підтверджують прийняття нею спадщини /а.с. 15/.

Отже, судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя зробила розпорядження щодо належного їй на праві приватної власності майна у вигляді заповіту. Крім позивачки, інших спадкоємців до обов`язкової частки немає.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Таким чином, велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємця і місцем знаходження спадкового майна та необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.

Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

Щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Отже, закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові у справі № 565/1145/17 від 26 червня 2019 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відтак, встановивши, що ОСОБА_1 була необізнана про наявність заповіту, складеного на її користь, оскільки спадкова справа після смерті спадкодавця ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_2 не заводилася, відповідно не були здійснені повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом, значну віддаленість місця її постійного проживання, що в м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації, та місцем знаходження спадкового майна, суд дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску позивачкою строку прийняття спадщини, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України є підставою для визначення їй додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Таким чином, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права, а також те, що позивачка отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі такого, оскільки вона пропустила передбачений цивільним законодавством шестимісячний строк для подання заяви нотаріусу; представник відповідача проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ( АДРЕСА_2 ; паспорт НОМЕР_8 , виданий ФМС 89003 22.04.2014; РНОКПП НОМЕР_9 ) додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю 2 (два) місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений судом 12.10.2020.

Суддя Л.В.Гула