ПОСТАНОВА

Іменем України

30 вересня 2020 року м. Кропивницький

справа № 385/1300/19

провадження № 22-ц/4809/989/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Гостєва Каріна Миколаївна, на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області (суддя Панасюк І. В.) від 28 квітня 2020 року та додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області (суддя Панасюк І. В.) від 15 травня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , в особі ї представника - адвоката Гостєвої Кароліни Миколаївни, звернулася з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в якому просила суд про таке:

1.Визнати недійсним з 25 червня 2019 року договір приєднання (оферти) про надання послуг з налаштування аканту із рекламною компанією в соціальній мережі, укладений між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ;

2.Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 отримані кошти за договором приєднання (оферти) у сумі 13130,00 грн;

3.Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в сумі 7500,00 грн.

З урахуванням заяви представника позивачки від 14 січня 2020 року про зміну підстав позову (т. 1 с. 154 - 156), позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 червня 2019 року між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 було укладено договір надання останнім послуг з налаштування аканту із рекламною кампанією в мережі Інтернет. За умовами договору позивачка сплатила відповідачу за майбутні послуги 13130 грн. Проте, вона вважає, що цей договір не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів» так, як відповідач попередньо не надав їй повну і доступну інформації про запропоновану ним послугу. Фактично вона була введена відповідачем в оману щодо дійсного змісту договору, а за умови дотримання відповідачем положень Закону, ніколи б не уклала його. Позивачка вважає, що за змістом пункті 3.1.1, 5.2 договору відповідач застосував до неї нечесну підприємницьку діяльність. Крім того, умови п. 7.6 договору є несправедливими. Відповідно до статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» такий договір є недійсним. У зв`язку з недійсністю договору позивачка вимагає від відповідача повернути їй сплачені грошові кошти. Неправомірними діями відповідач завдав їй моральної шкоди, що зумовлено позбавленням можливості користування її грошовими коштами, порушенням нормальних життєвих зв`язків, нервовим стресом і потерпання, відчуттям розпачу й тривоги.

Короткий зміст рішення суду

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд дійшов висновку, що відповідач виконав зобов`язання перед позивачкою, які передбачені умовами договору. Підстави для зміни або розірвання договору відсутні. Встановивши таке, суд виснував, що позивачка не довела фактів порушення відповідачем її майнових та немайнових прав.

Додатковим рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15 травня 2020 року суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію судових витрат в сумі 4700 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг позивачки

В апеляційній скарзі на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2020 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Гостєва К. М. просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Вимоги скарги обґрунтовано тим, що суд ухвалив рішення з порушенням вимог законодавства так, як суд дослідив оспорюваний договір на відповідність вимогам ЦК України, але поза увагою лишив норми спеціального Закону «Про захист прав споживачів», а тому неправильно застосував норми матеріального права. Суд залишив без уваги те, що відповідач не надав позивачці вичерпну інформацію про запропоновану ним послугу, а саме про всі дії, які він мав вчинити для виконання доручення споживача. За її твердженням пункти 1.1.9, 3.1.5, 5.2 договору є несправедливими. Загалом, умови договору передбачають жорсткі зобов`язання з боку позивачки, тоді як надання послуги відповідачем обумовлюється лише його розсудом. Крім того, договір не містить обов`язку виконавця повернути сплачені йому грошові кошти у випадку розірвання договору.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15 травня 2020 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Гостєва К. М. просить скасувати це рішення.

Ця вимога ґрунтується на тому, що відповідач сплатив за послуги адвоката не як ФОП ОСОБА_2 (сторона договору про надання правничої допомоги) зі свого рахунку для здійснення ним підприємницької діяльності, а як фізична особа.

Узагальнений зміст відзиву на апеляційну скаргу

Представник відповідача ФОП ОСОБА_2 - адвокат Бабенко С. Ш. надіслала відзив на апеляційні скарги у якому висловила свою незгоду з аргументами позивачки. Вона акцентує увагу суду на тому, що позивачка мала у своєму розпорядження оферту відповідача, ознайомилася з нею і не маючи жодних сумнівів свідомо акцептувала її, здійснила 100 % оплату послуги після чого договір набрав чинності. Відповідач умови договору виконав повністю 27 червня 2019 року о 14 год. 50 хв. і впродовж наступного дня жодних претензій від позивача не надійшло. Після цього повний контроль за рекламним акантом перейшов до позивачки. Вимагаючи визнання договору недійсним, позивач фактично оспорює лише три його пункти. На думку відповідача підстав для визнання недійсним договору в цілому не існує. Крім того, вона вважає, що позивачка не може посилатися на норми Закону України «Про захист прав споживачів» так, як придбана позивачкою послуга направлена не на забезпечення її потреб, а для подальшого отримання нею прибутку.

Позиції учасників справи, висловлені у судовому засіданні

Позивачка ОСОБА_1 особисто в судове засідання не з`явилася. ЇЇ представник - адвокат Гостєва К. М. підтримала апеляційну скаргу в цілому.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 та його представник - адвокат Баьенко С. Ш. в судове засідання не з`явилися. Від останньої засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

Між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір приєднання (оферти) про надання послуг налаштування аккаунта з рекламною компанією в соціальній мережі.

Цей договір укладено шляхом розміщення ФОП ОСОБА_2 в мережі Інтернет за адресою http://readybusiness.cjm.ua/ оферти на визначених ним умовах та прийняття цієї пропозиції ОСОБА_1 шляшом заповнення форми-заявки за тією ж електронною адресою.

Відповідно до п. 1.1.9. договору, рекламна кампанія в соціальній мережі - це правила налаштування рекламного аккаунта і оголошень в ньому в соціальній мережі Фейсбук, які підбирає виконавець і які дозволяють доносити до користувачів Фейсбуку та / або Інстаграма необхідну інформацію Замовника.

Згідно до п. 2.1. договору виконавець зобов`язується надати замовнику послуги, передбачені цим договором, з урахуванням сплаченого замовником пакета послуг, види яких вказані в додатках до даного договору.

Пунктом 2.3. договору встановлено, що ціна договору визначається оплаченим замовником пакетом послуг, види яких вказані в додатках до даного договору.

Відповідно до п. 3.1.1. договору виконавець зобов`язаний надавати послуги відповідно до цього договору та пакетом послуг, який оплатив замовник.

Позивачем було повністю сплачено пакет послуг № 3 вартістю 13000 грн. та комісію банку у розмірі 1%, що не оспорюється сторонами, відповідно до якого виконавець має надати замовнику наступні послуги:

налаштування Рекламної компанії в соціальній мережі Фейсбук й Інстаграм;

надання контактів постачальника товару;

надання інформаційної підтримки в чаті месенджера з 9 до 19 годин дня протягом 30 днів, з понеділка по п`ятницю;

надання інформації про модель товару, ціну закупівлі і продажу.

Пунктом 3.1.2. договору передбачено, що виконавець зобов`язаний надавати консультації замовнику з питань, що виникли у замовника в ході надання йому послуг, шляхом листування в месенджері на номери телефонів виконавця або шляхом надання відповідей по телефону менеджером підтримки. Сторони визначили, що виконавець або менеджер підтримки відповідає замовнику в чаті месенджера з 9 до 19 години з понеділка по п`ятницю, і термін відповіді на питання встановлюється до 3 годин з моменту відправки питання.

Згідно з п. 3.1.4. договору виконавець зобов`язаний приступити до надання послуг протягом трьох робочих днів з моменту отримання від Замовника повної вартості послуг, а згідно п. 3.1.5 виконавець зобов`язаний підібрати товар, який за його оцінкою користується попитом, і може забезпечити замовнику прибуток у розмірі в з вірогідністю, передбаченому для обраного пакету послуг до цього договору.

З метою виконання взятих на себе зобов`язань, виконавець має використовуючи інструмент Ads Manager соціальної мережі Фейсбук, налаштувати рекламний аккаунт позивача та рекламні оголошення в ньому з метою подальшого рекламування товарної продукції.

Положеннями пункту 5.1. договору встановлено, що після надання послуг налаштування рекламної компанії, виконавець зі своїх номерів телефонів надсилає в месенджер замовника повідомлення про закінчення налаштування рекламної компанії, до якого прикріплюються скрін-шоти, зроблені виконавцем з рекламного аккаунта замовника в соціальній мережі Фейсбук, де відображається налаштована рекламна компанія.

У відповідності з положенням п. 5.2. договору послуги, передбачені цим договором, вважаються наданими в повному обсязі й належної якості, що рівносильно підписання замовником акту про надання послуг, якщо замовник не висловив письмових заперечень протягом 1 (одного) календарного дня, після отримання повідомлення, зазначеного в 5.1. договору.

25 червня 2019 року менеджер відповідача розпочав комунікацію з позивачем в чаті месенджера телеграм, що підтверджується скрін-шотами відповідного електронного листування.

27 червня 2019 року о 14 год. 50 хв. позивачці було надано інформацію про модель товарів, ціну закупівлі і продажу а також надано інструкції, правила та рекомендації, яких має додержуватися замовник. Крім того, їй було повідомлено в електронній переписці про закінчення налаштування рекламної компанії в соціальній мережі.

Позивачка не надала заперечень щодо налаштування рекламної компанії протягом одного календарного дня після отримання відповідного повідомлення про виконання відповідачем своїх зобов`язань в цій частині.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Щодо рішення суду першої інстанції від 28 квітня 2020 року

Цивільне судочинство ґрунтується на принципах, визначених ч. 3 ст. 2 ЦПКУкраїни, зокрема, змагальності сторін та диспозитивності.

Суть принципу диспозитивності міститься в ч. 1 ст. 13 ЦПК України і полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Норми частин 1 - 3, 5 ст. 263 ЦПК України встановлюють, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Право визначення предмету та підстав позову належить позивачу.

В якості підстави позову позивачка зазначила невідповідність умов укладеного між нею і відповідачем договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та порушення її прав, як споживача запропонованих відповідачем послуг.

Натомість суд мотивував відмову в задоволенні позову про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору виконанням відповідачем його зобов`язань, які виникли з договору та правовими нормами статей 525, 526, 651 ЦК України, які регулюють обов`язковість зобов`язань, умови їх виконання, а також підстави зміни або розірвання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом, саме на момент вчинення правочину.

Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Саме на невідповідність договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», яка існувала на час його укладення, посилалася позивачка, а не на невиконання чи неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань.

Отже, суд першої інстанції неправильно визначив предмет доказування у цій справі, всупереч принципу диспозитивності цивільного судочинства самостійно змінив підстави пред`явленого позову, що потягло неправильне застосування норм матеріального права, на що фактично вказує у своїй апеляційній скарзі позивачка.

Згідно з частинами 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи цю справу колегія суддів суду апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до частин 3, 4, 6 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Сторони визнають і матеріалами справи підтверджується, що між ними був укладений електронний договір про надання послуг шляхом прийняття позивачкою оферти відповідача та здійснення оплати за обраний пакет послуг (п. 9.1 договору).

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір являється договором про надання послуг.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Відповідно до частин 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За нормами частин 1 - 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позивачка оспорює дійсність договору з підстав його невідповідності вимогам Законом України «Про захист прав споживачів» внаслідок несправедливості умов договору, застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, яка полягає у застосуванні обману.

Закон України «Про захист прав споживачів» (далі за текстом рішення - Закон № 1023-ХІ) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів (преамбула Закону).

Отже, суб`єктний склад врегульованих цим Законом правовідносин виглядає так: з одного боку - споживачі, а з іншого - виробники і продавці товарів, виконавці робіт та надавачі послуг). Обов`язковим і центральним учасником цих відносин є споживач в силу особливого ставлення законодавця до охорони його прав.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або як фізична особа, яка фактично використовує чи має намір використати придбану продукцію не для особистих потреб, наприклад, для здійснення підприємницькій діяльності без здійснення відповідної реєстрації ФОП або як найманий працівник, то на такі відносини з продавцем Закон № 1023-XII не поширюється.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ч. 1 ст. 42 ГК України).

Відповідно до частин 1, 3 ст. 45 ГК України підприємництво в Україні здійснюється в будь-яких організаційних формах, передбачених законом, на вибір підприємця. Щодо громадян та юридичних осіб, для яких підприємницька діяльність не є основною, положення цього Кодексу поширюються на ту частину їх діяльності, яка за своїм характером є підприємницькою.

Отже, підприємницька діяльність може фактично здійснюватися будь-якими фізичними особами, а не лише тими, які зареєструвалися, як ФОП.

Як вбачається зі змісту пунктів 1.1, 2.1 укладеного між сторонами по справі договору та додатку № 3 до нього, його предметом є надання виконавцем замовнику послуги налаштування рекламної компанії товарів в соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм», надання контактів постачальників товарів, надання інформації про товари з метою їх подальшого продажу та отримання замовником прибутку, який визначається за формулою, визначеною у п. 1.1.10 договору.

Аналізуючи зміст цих умов оспорюваного договор, колегія суддів робить висновок, що позивачка придбала у відповідача послугу, яка спрямована не на задоволення її особистих потреб, а для підприємництва, кінцевою метою якого являється отримання прибутку.

За таких обставин суд погоджується з доводами представника відповідача, що норми Закону № 1023-ХІ, на які позивачка посилалася в обґрунтування свої вимоги, не регулюють спірних правовідносин.

Помилка позивача у виборі закону, який застосовується до спірних правовідносин, не може правомірною бути підставою для відмови в позові.

Відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Суд ще раз відзначає, що підставою позову позивачка зазначила те, що відповідач нечітко і незрозуміло сформулював умови договору, які безпосередньо стосуються запропонованої ним послуги, договір не надав повну інформацію про послугу, а тому вона фактично була введена в оману, що спонукало її на несвідоме укладення договору, на який би вона не погодилася за нормальних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

З урахуванням принципу змагальності цивільного судочинства, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд першої інстанції правильно встановив, що пропозиція ФОП ОСОБА_2 укласти договір розміщена в мережі Інтернет за адресою http://readybusiness.cjm.ua/ містить інформацію про запропонований продукт (послугу) та п`ять варіантів її виконання (пакети № 1, № 2, № 3, № 4, № 5, згідно додатків до проекту договору), за вибором споживача.

Зокрема, обраний позивачкою пакет № 3 передбачав надання виконавцем замовнику таких послуг: налаштування рекламної компанії в соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм»; надання контактів постачальника товару; інформаційна підтримка і чаті месенджеру з 9 до 19 години дня, з понеділка по п`ятницю; надання інформації про модель товару, ціну купівлі та продажу. Крім того, додаток до договору № 3 містить інформацію про строк дії підтримки послуги - 10 днів, вартість пакету послуги - 13000 грн, орієнтовний вірогідний прибуток - 1500 грн в день з вірогідністю 68% та кількість лідів (замовлень) - 10 в день з вірогідністю 68%.

Позивачка до укладення договору мала можливість ознайомитися з цими умовами і оцінити їх. Відомості про те, що позивачка не була ознайомлена з ними відсутні.

Твердження позивачки, що оферта відповідача не містить інформації про пропоновану послугу та її опису є необґрунтованим так, як воно спростовується змістом наведених судом умов договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір не містить кількісних характеристик послуг спростовується змістом обраного позивачкою пакету послуг (додаток № 3 до договору) в якому зазначено кількість лідів (замовлень потенційних покупців) на день та орієнтовна прибутковість, з урахуванням відсотка імовірності, враховуючи, що ці показники залежать від дій третіх осіб (покупців).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що позивачка не довела фат обману з боку відповідача, а тому її позовні вимоги про визнання договору недійсним за застосування реституції, а також похідні від них вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Щодо змісту пунктів 5.2 та 7.6, які позивачка вважає несправедливими, то вони не можуть вказувати на обман з боку відповідача так, як вони є чіткими і зрозумілими. Незгода позивачки натепер з їх змістом не пов`язана з обманом.

Суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позову, але мотиви ухваленого рішення є хибними.

У зв`язку з цим, на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України, мотивувальну частину рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2020 року слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції від 15 травня 2020 року

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи. До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на недоведеність відповідачем понесення витрат на правничу допомогу, посилаючись на недопустимість доказу - платіжної квитанції від 23 вересня 2019 року (т. 1 с. 48), згідно якої ФОП ОСОБА_2 сплатив на користь Адвоатського об`єднання «ФІДЕЛІУМ», адвокат якого Лісовський А. А. надавав правничу допомогу в цій справі в суді першої інстанції на підставі договору від 22 квітня 2019 року № 22-04/19 та додаткового договору № 3-23/09/19 від 23 вересня 2019 року, 12200,00 грн.

Однак, твердження апеляційної скарги про те, що оплату за послуги адвоката здійснено неналежною особою (фізичною особою ОСОБА_2 , а не ФОП ОСОБА_2 ) не відповідають змісту доказів у справі, зокрема, змісту квитанції від 23 вересня 2019 року в якій платником зазначено саме ФОП ОСОБА_2 .

Крім того, навіть якби оплату було здійснено ОСОБА_2 , як фізичною особою, а не підприємцем, це не давало б підстав вважати його неналежним платником так, як статус фізичної особи-підприємця нерозривно пов`язаний з фізичною особою.

Отже, доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду є надуманими та не спростовують його правильність.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Гостєва Каріна Миколаївна, на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2020 року задовольнити частково, рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в решті залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Гостєва Каріна Миколаївна, на додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15 травня 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 09 жовтня 2020 року. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді Л. М. Дьомич

С. І. Мурашко