Справа № 301/1713/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 вересня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

з участю секретаря судових засідань Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 3-ї особи Іршавської державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 27 грудня 2018 року, ухвалене суддею Золотар М.М.,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 3-ї особи Іршавської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним заповіту, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на спадкове майно.

Свої вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається із житлового будинку, загальною площею 28,5 кв м, житловою площею 15,9 кв м, розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 була її донька ОСОБА_6 , його мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями її майна є він і відповідачі, які в установлений законом строк прийняли і оформили спадщину, а саме отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_2 .

У зв`язку із тим, що ОСОБА_6 померла після відкриття спадщини на житловий будинок АДРЕСА_2 , і не встигла її прийняти, тому вважає, що право на прийняття належної їй спадщини переходить до її спадкоємців - спадкова трансмісія (ст.1276 ЦК України 2004 р), тобто до нього і його племінників, які є відповідачами по справі.

8 серпня 2018 року йому стало відомо, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 оформили спадщину і отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Іршавською державною нотаріальною конторою 18.01.2018.

Про заповіт він дізнався, коли отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №133580316 від 08.08.2018.

Вважає, що його бабуся ОСОБА_5 заповіту не складала, про нього не було відомо ні йому, ні його матері, а тому такий є підроблений. Особисто заповідачем заповіт не підписаний, належним чином не посвідчений, через хворобливий стан спадкодавця заповіт посвідчувався не в приміщенні сільської ради, а за адресою проживання останнього. Окрім цього, у заповіті не зазначено, що текст заповіту ОСОБА_5 було прочитано вголос, тобто що заповідач був обізнаний з текстом заповіту; не вказано ким саме був виконаний рукописний текст на заповіті замість заповідача; не зважаючи на фізичні вади заповідача, секретарем сільської ради не було запрошено двох свідків, при яких мало б бути посвідчено заповіт, а також спірний заповіт було подано на реєстрацію Держінформюсту або його філіям не в день вчинення нотаріальної дії, а набагато пізніше після смерті заповідача, що є порушенням встановленого порядку.

Посилаючись на наведені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив :

- визнати заповіт від 4 січня 1993 року, посвідчений секретарем виконкому Білківської сільської ради ОСОБА_8 за реєстровим №1 - недійсним;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер 1-30, видане 18.01.2018 Іршавською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_3 , та його державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 24440126, індексний номер 39261369 від 18.01.2018 року;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер 1-31, видане 18.01.2018 Іршавською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 , та його державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 24440170, індексний номер 39261369 від 18.01.2018 року;

- визнати ОСОБА_1 власником спадкового майна, що складається з Ѕ частки житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, загальною площею 28,5 кв м, житловою 15,9 кв м, в АДРЕСА_1 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 27 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Вказував на те, що судом невірно встановлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за законом і позивач її прийняв, оскільки спадкоємство після смерті баби позивача здійснювалося за заповітом, а не за законом, як помилково вважає позивач. Судом встановлено, що ОСОБА_6 померла після відкриття спадщини і не встигла її прийняти, а тому право на прийняття належної їй частки спадщини переходить до її спадкоємців - спадкова трансмісія, тобто до позивача і його племінників (відповідачів по справі). Такий висновок вважає неправильним, оскільки суд не врахував, що спадкова трансмісія застосовується, коли спадкоємець помирає після відкриття спадщини і не встигає прийняти її у строки і спосіб, визначений статтею 549 ЦК (ст.551 ЦК УРСР 1963 року). ОСОБА_6 протягом шести місяців після смерті своєї матері у жодний спосіб не прийняла спадщину, а саме не звернулася із відповідною заявою до нотаріальної контори і не вступила у фактичне володіння спадковим майном. Вважає, що суд неправильно визначив позивача, як спадкоємця за законом, а відтак неправильно застосував норми матеріального права. Позивач ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_5 не міг бути спадкоємцем за законом, оскільки спадкування здійснювалося за заповітом. Окрім того, позивач не мав право на спадкування, оскільки на день відкриття спадщини жива була його мати ОСОБА_7 - спадкоємиця першої черги, а він, як онук спадкодавці, спадкує лише на умовах, передбачених ч.2 ст.529 ЦК УРСР (1963). Також вказував і на те, що висновки суду щодо відсутності повноважень у секретаря Білківської сільської ради Бобіти М.П. на вчинення нотаріальних дій, не відповідають матеріалам справи. Так у справі наявні документи, які свідчать про відсутність у державній архівній установі і в архіві Білківської сільської ради відповідного рішення про наділення ОСОБА_8 відповідними повноваженнями. Однак відсутність такого документа в архіві не свідчить про його відсутність взагалі. Наявність повноважень у ОСОБА_8 на вчинення нотаріальних дій опосередковано доводиться іншими доказами, яким суд в оскаржуваному рішенні оцінку не надав. Це протокол засідання 1 організаційної сесії; рішення виконкому Білківської сільської ради від 30.07.1987 р.№41, яким на час декретної відпустки секретаря виконкому сільської ради ОСОБА_8 обов`язки по вчиненню нотаріальних дій було покладено на заступника голови виконкому ОСОБА_9 ; розпорядження виконкому Білківської сільської ради від 25.01.1988 року №1, згідно з яким у зв`язку з закінченням декретної відпустки секретаря виконкому ОСОБА_8 , остання приступила до виконання службових обов`язків з 25.01.1988 року. У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення, посилаючись на те, що місцевим судом рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.2 а.с.42).

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 8 квітня 2020 року залучено до участі в справі правонаступника позивача - ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , його дочку ОСОБА_2 (т.2 а.с.70-71).

У судовому засіданні ОСОБА_2 (правонаступник позивача) та її представник ОСОБА_10 апеляційну скаргу не визнали, просили рішення суду залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивача ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, що складається із житлового будинку, загальною площею 28,5 м кв, житловою - 15,9 кв м, в АДРЕСА_1 .

Оскільки спадщина за померлою ОСОБА_5 відкрилася у 1993 році, тому до даних правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно із заповітом від 4 січня 1993 року (помилково вказано 1983 рік), посвідченого секретарем виконкому Білківської сільської ради ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №1, ОСОБА_5 заповіла усе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати за законом і на що вона має право, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно з п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої Наказом Міністра юстиції УРСР 19.01.1976 N 1/5 (далі Інструкції), - нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету, відповідної Ради депутатів трудящих покладено вчинення нотаріальних дій.

Отже, наведені положення Інструкції містили пряму вказівку щодо покладення на посадових осіб виконавчих комітетів сільських рад, у випадку відсутності в такому населеному пункті нотаріусів, повноважень на вчинення нотаріальних дій за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради депутатів трудящих.

Однак рішення виконавчого комітету Білківської сільської ради Іршавського району, яким би було покладено на секретаря сільської ради ОСОБА_8 повноваження на вчинення нотаріальних дій, відсутнє. Зазначена обставина стверджується листами Білківської сільської ради від 10.12.2018 року №02-10/657 та 14.12.2018 року №02-10/665 ( т.1 а.с. 137, 146-152) та листом від 07.12.2018 року №682/01-13 архівного відділу Іршавської районної державної адміністрації ( т.1 а. с. 132). А тому, за відсутності відповідного рішення Білківської сільської ради, секретар сільської ради ОСОБА_8 не наділена була правом на вчинення нотаріальних дій.

Згідно з п. п. 7, 8 Інструкції нотаріальні дії можуть вчинятися в будь-якому виконавчому комітеті міської, селищної, сільської Ради депутатів трудящих на всій території Української РСР.

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради депутатів трудящих. В окремих випадках, коли громадяни, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій, з поважних причин (хвороба, інвалідність, старість та ін.) не можуть з`явитися в приміщення виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради депутатів трудящих, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Оскаржуваний заповіт посвідчено секретарем Білківської сільської ради ОСОБА_8 за місцем проживання заповідачки ОСОБА_5 , яка із-за хвороби заповіт не підписувала, такий замість неї був підписаний ОСОБА_11 , який на день його складання перебував у трудових стосунках з Білківською сільською радою на посаді водія.

Відповідно ст. 543 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та п. 13 Інструкції якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати угоду, заяву або інший документ, за його дорученням у його присутності і в присутності службової особи виконавчого комітету угоду, заяву або інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, не міг підписати документ власноручно, зазначається у посвідчувальному написі.

Допитаний в якості свідка в суді першої інстанції ОСОБА_11 ствердив, що він заповіт замість ОСОБА_5 підписав на прохання секретаря сільської ради, а не заповідача.

Отже, судом першої інстанції установлено, що спірний заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Білківської сільської ради ОСОБА_8 за відсутності відповідного рішення про покладення на неї обов`язків по ввчиненню нотаріальний дій, який до того ж, в порушення вимог чинного на той час законодавства та Інструкції, був підписаний не заповідачем, а на прохання секретаря виконкому ОСОБА_8 водієм ОСОБА_11 .

Відповідно ч.1 ст. 45 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно з ч.1 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За положеннями ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст. 545 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Встановивши, що спірний заповіт було складено з порушенням вимог закону, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про визнання його недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновки суду першої інстанції про відсутність повноважень у секретаря Білківської сільської ради Бобіти М.П. на вчинення нотаріальних дій, не відповідають матеріалам справи. У справі наявні документи, які свідчать про відсутність в державній архівній установі і в архіві Білківської сільської ради відповідного рішення про наділення ОСОБА_8 відповідними повноваженнями. Однак відсутність такого документа в архіві, на думку апелянта, не свідчить про його відсутність взагалі. Наявність повноважень у ОСОБА_8 на вчинення нотаріальних дій опосередковано доводиться іншими доказами, яким суд в оскаржуваному рішенні оцінку не надав. Це протокол засідання 1 організаційної сесії; рішення виконкому Білківської сільської ради від 30.07.1987 р.№41, яким на час декретної відпустки секретаря виконкому сільської ради ОСОБА_8 обов`язки по вчиненню нотаріальних дій було покладено на заступника голови виконкому ОСОБА_9 ; розпорядження виконкому Білківської сільської ради від 25.01.1988 року №1, згідно з яким у зв`язку з закінченням декретної відпустки секретаря виконкому ОСОБА_8 , остання приступила до виконання службових обов`язків з 25.01.1988 року.

Наведені доводи не заслуговують на увагу, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

А тому обставини, на які посилається кожна сторона, як на підставу своїх вимог або заперечень, повинні доводитись належними доказами, а не опосередкованими, як помилково вважає апелянт.

Окрім цього, рішенням Білківської сільської Ради народних депутатів від 27 грудня 1990 року «Про упорядкування структури Білківської сільської ради» проведено суміщення посад голови Ради та голови виконкому в одну посаду голови Білківської сільської ради, на якій затверджено ОСОБА_12 , а ОСОБА_13 увільнено від обов`язків голови виконкому Білківської сільської ради. У зв`язку з упорядкуванням структури сільської ради перейменовано посаду заступника голови виконкому у посаду секретаря сільської ради, на якій затверджено ОСОБА_8 (т.2 а.с.27).

Рішенням першої сесії двадцять першого скликання Білківської сільської Ради народних депутатів від 24 березня 1990 року обрано виконком Білківської сільської ради в кількості семи чоловік. Цим же рішенням обрано заступником голови виконкому Білківської сільської ради ОСОБА_8 (т.2 а.с.26).

Однак доказів того, що після упорядкування структури Білківської сільської ради та обрання виконкому цієї ради у 1990 році, на ОСОБА_8 після цього були покладені обов`язки по вчиненню нотаріальних дій, матеріали справи не містять. А тому посилання апелянта на протокол засідання 1 організаційної сесії; рішення виконкому Білківської сільської ради від 30.07.1987 р №41, яким на час декретної відпустки секретаря виконкому сільської ради ОСОБА_8 обов`язки по вчиненню нотаріальних дій було покладено на заступника голови виконкому ОСОБА_9 ; розпорядження виконкому Білківської сільської ради від 25.01.1988 року №1, згідно з яким у зв`язку з закінченням декретної відпустки секретаря виконкому ОСОБА_8 , остання приступила до виконання службових обов`язків з 25.01.1988 року, не заслуговують на увагу.

Також судом установлено, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , були малолітніми.

Своє право на спадщину за заповітом відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 оформили у січні 2018 року, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18 січня 2018 року, виданим Іршавською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_3 , зареєстрованим в реєстрі за №1-30; свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим Іршавською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 , зареєстрованим в реєстрі за №1-31 (спадкова справа №227/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 аркуші 24-25).

Також відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 18.01.2018 зареєстрували за собою право власності по Ѕ частині за кожним на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить їм на праві приватної спільної часткової власності, що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.08.2018 (т.1 а.с.9-10).

Отже, визнавши спірний заповіт недійсним, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про визнання недійсними, скасування вказаних свідоцтв про право на спадщину за заповітом та їх державну реєстрацію, так як ці вимоги є похідними від первісної вимоги про визнання заповіту недійсним.

Разом із цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що мати позивача ОСОБА_6 померла після відкриття спадщини на житловий будинок АДРЕСА_2 і не встигла її прийняти, а тому вважав, що право на прийняття належної їй частки спадщини, переходить до її спадкоємців - спадкова трансмісія (ст.1276 ЦК України в ред. 2004р), тобто до позивача, а тому визнав за ним право власності на Ѕ частину спадкового будинку.

Таких висновків суд дійшов з порушенням закону, оскільки спадкування за правом спадкової трансмісії, в порядку переходу права на прийняття спадщини (ст. 1276 ЦК), застосовується, якщо спадкоємець був живим на час відкриття спадщини, проте помер, не встигнувши прийняти спадщину чи відмовитись від неї. Спадкування за правом спадкової трансмісії застосовується при спадкуванні як за законом, так і за заповітом.

Однак судом установлено, що баба позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцем першої черги, відповідно до ст.529 ЦК (в ред.1963), була її донька, мати позивача та баба відповідачів, ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про смерть ( а. с. 7).

Батько відповідачів ОСОБА_14 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.11 спадкової справи №217/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 ).

ОСОБА_6 проживала в будинку №47 , а ОСОБА_5 у сусідньому будинку АДРЕСА_2 .

З Акту про фактичне прийняття спадщини від 03.09.2018, складеного комісією в складі сільського депутата Білківської сільської ради Феннич П.В.(1950 р.н.), ОСОБА_15 (1957 р.н.) та ОСОБА_16 (1962 р.н.), слідує, що дійсно ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , вчасно, фактично прийняла спадщину, так як задовго до смерті та на час смерті проживала із своєю матір`ю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_5 була паралізована, прикута до ліжка. За нею здійснювала догляд донька ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину, так як сплачувала комунальні платежі, обробляла присадибну земельну ділянку, збирала урожай, вела спільне господарство, тобто фактично вступила в управління та володіння спадковим майном в АДРЕСА_1 (т.2 а.с.14).

Отже, за наявності доказів прийняття матір`ю позивача ОСОБА_6 спадщини після смерті його баби ОСОБА_5 , та доказів того, що позивач успадкував належне їй спадкове майно, яке ОСОБА_6 за життя належним чином не оформила, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 .

З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст.375 ЦПК України, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга відповідача без задоволення.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 27 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді