П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/6434/18

Провадження № 22-ц/4815/483/20

Головуючий у Рівненському міському суді:

суддя Куцоконь Ю.П.

Заочне рішення суду першої інстанції

ухвалено 31.05.2018 за відсутності учасників справи

і їх представників у м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

учасники справи:

позивач - Вінницький національний медичний університет імені М.І.Пирогова;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2018 року у цивільній справі за позовом Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання та цільової адресної грошової допомоги,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року в суд звернувся Вінницький національний медичний університет імені М.І.Пирогова (далі - Університет) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання та цільової адресної грошової допомоги. Мотивуючи свої вимоги, вказував про те, що відповідач протягом часу з 2008 року по 2014 рік навчався на денній формі навчання в Університеті за державним замовленням, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. За умовами укладеної між сторонами угоди про підготовку лікаря №423 від 01.09.2008 ОСОБА_1 зобов`язався після отримання вищої освіти з присвоєнням йому кваліфікації "Лікар" освітньо-кваліфікаційного рівня "Спеціалісті" працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років. Всупереч договірним правам і обов`язкам відповідач відпрацював лікарем загальної практики - сімейним лікарем, кабінет №12, в амбулаторії №3 Комунального закладу Білоцерківської міської ради "Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №1" лише протягом одного року, звільнившись із посади за власним бажанням.

Позивачем зазначається, що вартість навчання ОСОБА_1 склала 115 806, 41 гривень, а також йому було надано 7 250 гривень адресної грошової допомоги. Через порушення договірних зобов`язань відповідно до ст. 625 ЦК України відповідачу нараховано 5 059, 04 гривні інфляційних втрат за порушення строків відшкодування вартості навчання, 1 313, 52 гривні суми трьох процентів річних від простроченої вартості навчання, 353, 69 гривень інфляційних втрат за порушення строків повернення адресної допомоги та 82, 23 гривні суми трьох процентів річних за порушення строків повернення адресної допомоги.

Тому з огляду на це позивач просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь вказані грошові кошти.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2018 року позов Університету задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 115 806, 41 гривень вартості навчання, 5 059, 04 гривні інфляційних втрат за порушення строків відшкодування вартості навчання, 1 313, 52 гривні суми трьох процентів річних від простроченої вартості навчання, 7 250 гривень адресної грошової допомоги, 353, 69 гривень інфляційних втрат за порушення строків повернення адресної допомоги, 82, 23 гривні суми трьох процентів річних за порушення строків повернення адресної допомоги та 1 947, 96 гривень судового збору, а всього 131 811, 85 гривень.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2020 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду від 31 травня 2018 року залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі відповідач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим у частині стягнення 115 805, 41 гривень вартості навчання, 5 059, 04 гривні інфляційних втрат річних від простроченої вартості навчання, 1 313, 52 гривень суми трьох процентів річних за порушення строків повернення вартості навчання, 353, 69 гривень інфляційних втрат річних від простроченої вартості навчання та 82, 23 гривень суми трьох процентів річних за порушення строків повернення цільової адресної грошової допомоги, покликався на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, внаслідок чого зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про вихід суду за межі умов укладеної угоди між заявником і Університетом, оскільки він не відмовлявся працювати за призначенням, де він і відпрацював один рік. Натомість положення цього правочину містять зобов`язальні норми щодо настання правових наслідків шляхом відшкодування студентом до бюджету вартості навчання лише у разі відмови працевлаштування за призначенням. Тобто стягнення вартості навчання через невідпрацювання трирічного терміну за умови, що ОСОБА_1 прибув за призначенням, влаштувався і відпрацював певний час, вважав протиправним.

На його думку, при стягненні коштів вартості навчання суд хибно стягнув також і стипендію, які виплачувалося студенту за період навчання. Відповідно до правил ст. 1215 ЦК України 22 758, 18 гривень стипендії є коштами, які поверненню не підлягають.

Крім того, не згоден із присудженням з нього на користь позивача суми трьох процентів річних та інфляційних втрат за порушення строку повернення вартості навчання і цільової адресної грошової допомоги. Вважає, що Університет як кредитор в силу ст. ч. 2 ст. 530 ЦК України належним чином не пред`явив вимогу про сплату боргу, адже письмове повідомлення надіслав за адресою, де заявник знятий з реєстраційного обліку.

Стягнення суми трьох процентів річних і інфляційних втрат суперечить положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України, позаяк відшкодування вартості навчання та цільової грошової допомоги не є наслідком порушення заявником грошового зобов`язання. Тобто відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав, зокрема повернення грошових коштів як виду відповідальності. Таке тлумачення дано у роз`ясненнях постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інтонації у межах вимог позивача про стягнення вартості навчання, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення грошових зобов`язань з повернення вартості навчання і адресної грошової допомоги, відмовивши у позові в цій частині та залишивши без змін в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Університету 7 250 гривень адресної цільової грошової допомоги.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тому колегією суддів рішення суду попередньої інстанції переглядається з точки зору його законності і обґрунтованості у межах стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача вартості навчання, трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення грошових зобов`язань з повернення вартості навчання і адресної грошової допомоги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності і обґрунтованості вимог позивача, оскільки відповідач після закінчення навчання за державним замовленням в Університеті був направлений за його заявою до медичного закладу в Білоцерківський район Київської області, де після проходження інтернатури у 2016 році був працевлаштований на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря, кабінет №12, в амбулаторії №3 Комунального закладу Білоцерківської міської ради "Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №1". Однак до закінчення трирічного строку, який передбачено правочином між сторонами, він звільнився з посади за власним бажанням, тобто у нього виникло зобов`язання повернути кошти, витрачені державою на його навчання.

Також як випускнику вищого навчального закладу в 2016 році йому було виплачено одноразово цільову адресну грошову допомогу.

З урахуванням того, що зобов`язання через неповернення у добровільному порядку витрачених грошових коштів на навчання і цільову адресну допомогу прострочені відповідачем, тому відповідно до правил ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем застосовано відповідальність у формі нарахування суми трьох процентів річних та інфляційних втрат за весь час прострочення.

Як правильно з`ясовано судом, і ці обставини стверджуються матеріалами справи, відповідач 02 липня 2008 року подав заяву до Університету з додатками, яка рішенням приймальної комісії від 01 серпня 2008 року задоволена і ОСОБА_1 було зараховано на денну форму навчання на медичний факультет №1 за спеціальністю "Лікувальна справа".

З огляду на зарахування відповідача на навчання за державним замовленням, тобто за рахунок державного бюджету, 01 вересня 2008 року між сторонами укладено угоду про підготовку лікаря №423. За її умовами Університет набув зобов`язання забезпечити відповідну якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою, згідно з навчальними планами і програмами та вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця.

Відповідач зобов`язався, отримавши вищу освіту за державним замовленням з присвоєнням йому кваліфікації "Лікар" освітньо-кваліфікаційного рівня "Спеціаліст", працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років.

Свої зобов`язання позивачем були виконані і 26 червня 2014 року наказом №251 студенту присвоєно кваліфікацію "Лікар" та видано диплом спеціаліста серії ВН №46422815, а також сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань медицини від 30 травня 2014 року №789/2014. ОСОБА_1 було працевлаштовано Університетом з урахуванням його побажання в державному секторі народного господарства, де він зобов`язався відпрацювати не менше трьох років, з чим відповідач і погодився. Відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації від 12 вересня 2014 року №421-н ОСОБА_1 було зараховано на посаду лікаря-інтерна в Комунальний заклад Білоцерківської міської ради "Міський центр первинної мелодико-санітарної допомоги №1". Згідно з наказом цього ж Департаменту від 30.06.2016 №129-н з 01 серпня 2016 року його переведено на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря Амбулаторії №3 КЗ БМР "Міський центр первинної медико-санітарної допомоги". Тоді ж між ОСОБА_1 і КЗ БМР "Міський центр медико-санітарної допомоги №1" укладено договір, за умовами якого відповідача було забезпечено робочим місцем на підставі відповідного направлення в Амбулаторії №3 КЗ БМР "Міський центр медико-санітарної допомоги №1", лікар загальної практики - сімейний лікар, кабінет №12. Натомість ОСОБА_1 як молодий спеціаліст зобов`язався посупити на роботи згідно з направленням МОЗ України на роботу в КЗ БМР "Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №1" і відпрацювати три роки - з 01 серпня 2016 року по 01 серпня 2019 року.

Крім того, наказом Університету від 28 листопада 2016 року №529 виплачено одноразову адресну грошову допомогу у сумі 7 250 гривень випускникам цього вищого навчального закладу, в т.ч. і ОСОБА_1 , що останнім і не заперечується.

В подальшому, 09 серпня 2017 року його звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Вважаючи, що відповідач унаслідок дострокового звільнення з роботи своїх зобов`язань за укладеним між ним та Університетом не виконав, у квітні 2018 року в суд звернувся позивач, вимагаючи стягнути із ОСОБА_1 на його користь 115 806, 41 гривень вартості навчання, 7 250 гривень адресної грошової допомоги, 5 059, 04 гривні інфляційних втрат за порушення строків відшкодування вартості навчання, 1 313, 52 гривні суми трьох процентів річних від простроченої вартості навчання, 353, 69 гривень інфляційних втрат за порушення строків повернення адресної допомоги та 82, 23 гривні суми трьох процентів річних за порушення строків повернення адресної допомоги.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні справи до застосування підлягали норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із боржника на користь кредитора зазначені спірні суми у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 44, ч. 2 ст. 52 Закону України "Про освіту" в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами.

Випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про вищу освіту" в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди.

На виконання ст. 52 Закону України "Про вищу освіту", Указу Президента України №77/96 від 23 січня 1996 року "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів" та ст. 197 КЗпП України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 (далі - Порядок).

Правила пунктів 4, 8 цього Порядку в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, вказують про обов`язок керівників вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укласти з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після закінчення навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.

Як правильно зазначено судом, перелік випадків, коли випускник зобов`язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у Порядку, "Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням", що затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України №367 від 25.12.1997 та зареєстрованому у Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року за №26/2686, Указі Президента України №77/96 від 23 січня 1996 року "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів".

За умовами угоди про підготовку лікаря №423 від 01 вересня 2008 року Університет зобов`язався забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації забезпечити місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де відповідач зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років. ОСОБА_1 зобов`язався оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямом підготовки "Медицина", "Лікувальна справа"; прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Також 01 серпня 016 року між Комунальним закладом Білоцерківської міської ради "Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №1" і відповідачем укладено договір №1 про забезпечення працівника згідно з направленням робочим місцем, а саме Амбулаторія №3 Центру, лікар загальної практики - сімейний лікар, кабінет №12. При цьому правочином обумовлено таку ж саму обов`язкову умову - відпрацювати три роки з 01 серпня 2016 року по 01 серпня 2019 року.

З огляду на вимогу ч. 1 ст. 58 Конституції України як норму прямої дії судом зроблено обґрунтований висновок про те, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають положення Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про вищу освіту" щодо працевлаштування випускників" та постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року №376 "Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України".

Згідно зі ст.ст. 11, 525, 526, 614, 629 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а аз відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З довідки заступника ректора з економічних питань Університету від 30.03.2018 №01/10-738 вбачається, що вартість навчання ОСОБА_1 протягом часу з 01 вересня 2008 року по 31 липня 2014 року склала 93 047, 23 гривні, а розмір отриманої ним академічної стипендії з вересня 2008 року по липень 2011 року та за грудень 2012 року становить 22 758, 18 гривень, а разом - 115 805, 41 гривень.

Щодо доводів апеляційної скарги про недопустимість врахування стипендії до вартості навчання, то з ними погодитися не можна, оскільки розрахунок вартості навчання здійснено позивачем з додержанням вимог Закону України "Про вищу освіту" та "Методики розрахунку орієнтовної середньої вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта", що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2013 №346.

Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про хибність висновків суду щодо правомірності направленого 02 листопада 2017 року листа-вимоги №01/10-2095, яким зобов`язано в добровільному порядку повернути 115 805, 41 гривень вартості навчання і 7 250 гривень адресної грошової допомоги у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги шляхом перерахування коштів на вказаний у листі рахунок Державного казначейства України. Так, цей лист-вимога було направлено за останньою відомою кредитору адресою і де проживають батьки відповідача. Між тим, на час розгляду справи судом відповідачем вимогу задоволено так і не було.

Розмір інфляційних втрат та суми трьох процентів річних ОСОБА_1 не оспорюється, а заперечується сама підстава їх нарахування. Також заявник вказує про те, що спірні відносини випливають не із грошових зобов`язань, а тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України не можуть регулювати їх. Однак, на переконання колегії суддів, з урахуванням факту направлення позивачем листа-вимоги про необхідність повернення коштів за вартість навчання і за надану адресну грошову допомогу зобов`язання ОСОБА_1 перед Університетом набули правового значення грошових. При цьому судом правильно вирахувано дату, з якої починає свій перебіг прострочення виконання зобов`язання, - 14 листопада 2017 року.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Тому правильно судом стягнуто з відповідача на користь Університету 115 806, 41 гривень вартості навчання, 5 059, 04 гривні інфляційних втрат за порушення строків відшкодування вартості навчання, 1 313, 52 гривні суми трьох процентів річних від простроченої вартості навчання, 353, 69 гривень інфляційних втрат за порушення строків повернення адресної допомоги, 82, 23 гривні суми трьох процентів річних за порушення строків повернення адресної допомоги та 1 947, 96 гривень судового збору.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і колегією суддів з цих мотивів відхиляються.

Оскільки питання про його обов`язок повернути 7 250 гривень адресної грошової допомоги заявником не заперечувалося, тому в силу правил ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не перевірялося.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

С.С.Шимків