Номер провадження: 22-ц/813/2954/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Філенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсним договору купівлі-продажу, та його дублікату, припинення права приватної власності, визнання права власності на квартиру,на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.Д. 27 березня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту житлово-комунального господарства Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, у якій, з урахуванням уточнень до позову від 14 квітня 2016 року (т.3, а.с.92-94), просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 6 березня 1992 року «Про продаж громадянам в приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» в частині продажу ОСОБА_3 , квартири АДРЕСА_1 , загальною корисною площею 64,11 кв.м., яка складається з трьох кімнат, житловою площею 39,36 кв.м., кухні площею 7,3 кв.м., коридору площею 12,0 кв.м., ванної площею 2,6 кв.м., туалету площею 1,2 кв.м., комори площею 1,15 кв.м., комори площею 0,25 кв.м., комори площею 0,25 кв.м., далі - квартира, за 11 501,0 рубль;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 09 квітня 1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси та ОСОБА_3 , за яким ОСОБА_3 купила за 11 051 рубль квартиру, посвідчений нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 09 квітня 1992 року, реєстр. № 3-3317 та зареєстрований Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 12 травня 1992 року у реєстрову книгу 38 доп. під № 528, стор. 133;

- визнати недійним дублікат договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія на номер р. № 5-599, виданий 13.06.2013 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_3 ;

- припинити право приватної власності ОСОБА_3 , на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру АДРЕСА_1 , загальною корисною площею 64,11 кв.м., яка складається з трьох кімнат, житловою площею 39,36 кв.м., кухні площею 7,3 кв.м., коридору площею 12,0 кв.м., ванної площею 2,6 кв.м., туалету площею 1,2 кв.м., комори площею 1,15 кв.м., комори площею 0,25 кв.м., комори площею 0,25 кв.м..

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що з 1985 року він із дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 проживали у вказаній квартирі. Вказував, що донька ОСОБА_3 - відповідач у справі, не проживає у спірній квартирі та не спілкується з ним та мамою - відповідачем ОСОБА_2 із 1995 року. У зв`язку з тим, що останні є особами похилого віку, крім того, він є інвалідом 2 групи через хворобу серця, позивач разом із дружиною вирішили обміняти спірну квартиру, яка розташована на 6-му поверсі, на квартиру нижчого поверху, після чого у травні 2012 року знайшли варіант обміну. Однак, звернувшись до ОМБТІ та РОН їм стало відомо, що одноособовим власником спірної квартири є їх донька.

Саме тоді позивач дізнався про те, що у 1992 році між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, проте усі ці роки позивач вважав, що він, його дружина та донька є співвласниками спірної квартири у рівних частках. Бажаючи вирішити питання про обмін спірної квартири у безспірному порядку, вони звернулись до ОСОБА_3 із проханням дати їм довіреність на обмін квартири, однак отримали відмову, що змусило позивача звернутись із даним позовом до суду.

Стверджував, що жодної згоди на викуп квартири він не надавав, у зв`язку із чим договір від 09 квітня 1992 року порушує його права та має бути визнаний недійсним. Окрім того, позивач вказує на те, що грошові кошти під час викупу квартири сплачені державі у повному обсязі подружжям ОСОБА_4 , а тому, скасовуючи свідоцтво про право власності ОСОБА_3 , суд має повернути у власність вказане помешкання не територіальній громаді м. Одеси, а у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_4 .

Справа, починаючи із 23 вересня 2013 року (відкриття провадження по ній) слухалась судами неодноразово.

Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2014 року у задоволенні позову було відмовлено (т.1, а.с.92-95).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог (т.1, а.с.222-229).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2014 року були скасовані та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.82-84).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року (т.3, а.с.167-171, т.4 а.с.58-71), позов було задоволено частково. Визнано незаконним п. 78 рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 06 березня 1992 року в частині продажу ОСОБА_3 , квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 09 квітня 1992 року між Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів та ОСОБА_3 стосовно квартири, посвідчений старшим державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Коряченко А.А., зареєстровано в реєстрі за № 3-3317; застосовано наслідки недійсності правочину, повернуто у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 ; встановлено порядок виконання цього рішення суду, за яким з набранням ним законної сили в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 09 квітня 1992 року між Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів та ОСОБА_3 стосовно квартири за адресою: АДРЕСА_2 , припиняється чинність як оригіналу та будь-яких дублікатів цього договору, зокрема й дублікату договору, виданого 13 червня 2013 року ОСОБА_5 , державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, в реєстрі за № 5-599; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою від 09 серпня 2017 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (т.4, а.с.144-146) рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що:

- висновок судів щодо відсутності письмової згоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на викуп спірної квартири їх донькою ОСОБА_3 спростовується записом у рішенні виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 06 березня 1992 року згідно якого: «Согласие взрослых членов семьи имеется»;

- висновок судів про те, що ОСОБА_3 є неправомірним набувачем спірної квартири, оскільки викуп спірної квартири був здійснений ОСОБА_1 за спільні сімейні кошти із ОСОБА_2 є неспроможними, оскільки фактично вимоги позивача направлені на заміну сторони у зобов`язанні та переведення прав і обов`язків за правочином до іншої особи, що допускається лише в прямо передбачених законом випадках і не пов`язане із визнанням правочину недійсним;

- судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: дійшовши висновку про порушення відповідачем майнових прав позивача у порушення вимог ст.ст. 213,214 ЦПК України, поза увагою судів залишилось положення закону (ст.ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР) про правові наслідки спливу позовної давності, за наявності підстав для задоволення позову, суд повинен був визначитися з тим, коли саме позивач дізнався або повинен бути дізнатися про порушення своїх прав, з`ясувати початок перебігу строку позовної давності, причини його пропуску, наявність підстав для його поновлення та для захисту порушеного права, що зроблено судами не було.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т.5, а.с.150-157).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянтів, судом першої інстанції не було враховано, що вони та їх донька є співвласниками спірної квартири у рівних частках, своєї згоди на викуп квартири апелянти не надавали, у зв`язку із чим договір від 09 квітня 1992 року є недійсним. Крім того, судом не було враховано, що на момент придбання спірної квартири, донька апелянтів не мала власних грошових коштів та не могла придбати спірне майно.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі обмінного ордеру №2263, виданого 26 квітня 1985 року Бюро обміну житловими приміщеннями виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_2 , остання - в статусі наймача - та члени її родини: чоловік ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 вселились у квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.4).

Рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів №371 від 06 березня 1992 року «Про продаж громадянам у приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» був затверджений акт оціночної комісії №329 від 05 березня 1992 року та вирішено питання про продаж ОСОБА_3 вказаної квартири за ціною 11 501 рубль. У цьому рішенні є запис, згідно якого: «Согласие взрослых членов семьи имеется» (т.1, а.с.5).

09 квітня 1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 купила за 11 051 рубль спірну квартиру, посвідчений нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 09 квітня 1992 р., реєстр. № 3-3317 (т.1, а.с.6). Даний договір зареєстровано в установленому законом порядку.

У матеріалах справи містяться лише фотокопії вказаних договору купівлі-продажу від 09.04.1992 року та рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів №371 від 06 березня 1992 року (т.1, а.с.187-189), однак, сторони підтвердили наявність таких документів.

Вказаний договір зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 12 травня 1992 р. у реєстрову книгу 38 доп. під № 528, стор. 133, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням.

Згідно з довідками (виписками з домової книги про склад родини та прописку) за вих. № 713 від 24 листопада 2008 року та вих. № 706 від 09 липня 2012 року, у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , її батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 .. При цьому, ОСОБА_3 у даній квартирі з 1995 року не проживає тривалий період (т.1, а.с.8). Із пояснень сторін встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 зі своїми батьками перебуває у неприязних стосунках.

Судом першої інстанції з пояснень сторін встановлено, що у 2012 році ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 із приводу зникнення з їх квартири правовстановлюючих документів на квартиру, а саме договору купівлі-продажу від 09 квітня 1992 року. Таким чином, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що з початку викупу квартири ОСОБА_3 , позивач та відповідачка ОСОБА_2 не могли не знати суть правовстановлюючого документу, тобто, оформлення договору купівлі-продажу квартири саме на ОСОБА_3

13 червня 2013 року відповідачка ОСОБА_3 отримала дублікат договору купівлі-продажу від 09 квітня 1992 року та одночасно зареєструвала право власності на спірну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 1290320, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру № 4821312 від 13 червня 2013 року (т.3, а.с.153, 154).

Згідно п. 4 вказаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 оплатила 11 501 руб. за квартиру на рахунок Приморського виконкому м. Одеса на зазначені в його рішенні реквізити - рахунок 749101 в Приморському АПБ через Ощадбанк № 5375.

Із встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли майнові правовідносини, які регулюються цивільним законодавством.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи встановлені обставини, спірні правовідносини регулюються ЦК України 1963 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про власність», чинному на час виникнення спірних правовідносин, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Згідно п. 9 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради №142 від 19 травня 1989 року громадянин, який бажає придбати в власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об`єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім`ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку.

Тобто, обов`язковою умовою є наявність письмової згоди всіх членів сім`ї.

Зі змісту відповіді Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 17 лютого 2014 року вбачається, що документи, що були підставою для прийняття рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 06 березня 1992 року «Про продаж громадянам в приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» в частині продажу ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , - до Департаменту на зберігання не передавались.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали письмову згоду на викуп спірної квартири їх донькою ОСОБА_3 , про що свідчить запис у рішенні виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 06 березня 1992 року, у якому зазначено: «Согласие взрослых членов семьи имеется».

Жодних нових доказів щодо цього, або на спростування викладеного, під час розгляду справи до суду першої інстанції не представлено. Правові підстави для покладання на відповідачку ОСОБА_3 будь-яких можливих негативних наслідків не зберігання органами державної влади та місцевого самоврядування наявних у них документів, пов`язаних із реалізацією їх владних повноважень у межах відповідної компетенції, відсутні.

Правилом статті 86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом.

За ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі обмежує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом (ч.2 цієї статті).

За змістом статті ст. 224 ЦК УРСР право власності на придбане майно набуває покупець, який сплатив за нього певну грошову суму. Саме в покупця виникають усі права та обов`язки з договору, а також саме ця особа набувала права на отримання придбаної речі (стаття 231 ЦК УРСР).

Виходячи з встановлених обставин, суд дійшов обгрунтованого висновку, що саме відповідачка ОСОБА_3 сплатила придбала за купівельну ціну спірну квартиру, про що свідчить належний доказ - п.4 нотаріально посвідченого дублікату договору купівлі-продажу від 09 квітня 1992 року, згідно якого ОСОБА_3 оплатила 11 501 руб.

Надані позивачем копії квитанцій Ощадбанку СРСР від 09 квітня 1992 року на суму 485 руб., від 26 березня 1992 року на суму 10566 руб., квитанції до прибуткового ордеру ЖКФ «Юрикс» від 25 лютого 1992 року на суму 500 руб., у графі «платник» яких вказано ОСОБА_2 , в якості доказів судом не були прийняті, оскільки всупереч ст. 95 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом) позивач не надав їх оригінали. Крім цього, суд також врахував, що з пояснень ОСОБА_2 встановлено, що саме вона займалась підготовкою усіх необхідних документів для здійснення викупу квартири та на той час їй та її чоловіку не було важливо, на кого вона буде оформлена у власність, і після того як її чоловік приходив з рейсів вона завжди йому повідомляла про всі події, які чоловік не заперечував. І тільки після того, як у них зіпсувались взаємовідносини з донькою у зв`язку з її одруженням, у них виникли питання щодо власника квартири. Також, в матерілах справи наявні копії квитанцій про плату за комунальні послуги, на яких зазначено прізвище ОСОБА_3 , про які сторони обізнані, і до того ж відповідачка зверталась до органів місцевого самоврядування з питань отримання матеріальної допомоги для оплати комунальних послуг, де також вбачається що їм було відомо хто є власником квартири - а саме їх дочка.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутні підстави як для визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 371 від 06 березня 1992 року «Про продаж громадянам в приватну власність займаних ними квартир в будинках державного житлового фонду» у відповідній частині, так і для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09 квітня 1992 року спірної квартири через їх не доведеність позивачем.

Вимоги позивача щодо визнання недійсним дублікату договору купівлі-продажу квартири, припинення права приватної власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, визнання за ОСОБА_1 право власності на цю квартиру є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсним договору купівлі-продажу, залежать від результати їх розгляду, а тому задоволенню також не підлягали.

Крім того, як зазначив ВССУ в ухвалі від 09 серпня 2017 року, такі вимоги позивача в сукупності фактично направлені на заміну сторони у зобов`язанні (тобто набуття права власності позивачем на квартиру за договором купівлі-продажу замість відповідача) та переведення прав і обов`язків за правочином (тобто договором купівлі-продажу) до іншої особи, що допускається лише в прямо передбачених законом випадках (наприклад, згідно ст. 114 ЦК УРСР в редакції 1963 року) і не пов`язане з визнанням правочину недійсним (тобто визнання всього договору купівлі-продажу недійсним, що має інші правові наслідки).

Згідно ст. 81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, за ч.6 цієї статі доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про власність» володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом. Аналогічні положення передбачені в нині діючому законодавстві (ч.2 ст. 328 ЦК України від 2003 року).

Суд обгрунтовано критично оцінив посилання позивача на те, що відповідачка не мала можливості придбати квартиру за власні кошти. Так, ОСОБА_3 надала трудову книжку на її ім`я, з якої вбачається, що вона з 25 жовтня 1985 року по 29 березня 1986 року працювала лаборантом Чорноморндіпроект, з 31 березня 1986 року по 31 серпня 1986 року - техніком цієї установи, з 21 серпня 1986 року по 23 червня 1990 року навчалась у інституті на стаціонарному відділенні, з 26 червня 1990 року по 31 січня 1991 року - на посаді інженера з постачання кооперативу Еталон, з 04 лютого 1991 року по 30 вересня 1994 року - головним бухгалтером Науково-виробничої фірми Фотосинтетика; довідку від 21 січня 1993 року, видану підприємством «Контур» Фонду соціальної допомоги ім. доктора Ф.П. Гааза, з якої вбачається, що вона працювала головним бухгалтером за сумісництвом її зарплата становила у січні 1992 року - 1350 руб., у лютому 1992 року - 1600 руб., у березні 1992 року - 2000 руб., у квітні 1992 року - 2400 руб. (т.1, а.с.210), а також зберігательної нижки Ощадбанку СРСР на її ім`я: рахунок №07900651, на який 20 квітня 1991 року внесено 4036 руб., рахунок № НОМЕР_1 , на який 19 квітня 1991 року внесено 3000 грн. Ці обставини позивачем та іншими учасниками не заперечувалися.

Посилання позивача на те, що з 1968 року він працював електромеханіком на судах Чорноморського пароплавства, а тому саме він мав можливість сплатити кошти за квартиру, є припущенням, належних та допустимих доказів отримання достатніх коштів позивачем та їх внесення в якості плати за викуп квартири не надано.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_3 у спірній квартирі на час розгляду не проживає тривалий період, перебуває зі своїми батьками у неприязних стосунках, не сплачує за квартиру, спір між сторонами щодо права на зазначену квартиру носить тривалий характер, він є літньою та хронічно хворою людиною, яка потребує сторонньої допомоги, інвалідом другої групи за загальним захворюванням, яку встановлено постійно, має стійку та невиправну втрату працездатності, про існування оскаржуваних документів дізнався лише в 2012 році, не має іншого житла або достатніх для його придбання засобів, спірне житло є його єдиним та можливим місцем проживання не приймаються з огляду на таке.

Наведені обставини самі по собі не є підставами для визнання недійсними оспорюваних договору купівлі-продажу та рішення виконкому.

До того ж, із наданого ОСОБА_3 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.06.2015 року по справі № 522/19622/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.08.2015 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, постанови від 22.09.2015 року державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, постанови від 04.01.2016 року про відновлення виконавчого провадження з примусового виконання згаданого рішення про вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру, подання від 05.11.15 про притягнення до відповідальності за не виконання рішення суду, вбачається, що саме позивач перешкоджає відповідачці проживати в квартирі, тривалий час не виконує рішення суду, яке набрало законної сили. Також позивач подав позовну заяву про виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири (справа № 522/20968/14-ц Приморського райсуду м. Одеси).

Позивач не заперечував, а матеріалами справи підтверджується, що відповідачка ОСОБА_3 неодноразово пропонувала йому мирову угоду, ніколи не намагалася виселити його зі спірної квартири, продати квартиру або використовувати в якості застави; погодилася також взяти на себе ці добровільні зобов`язання в запропонованій нею мировій угоді, проект якої є у справі. Дійсність такої позиції ОСОБА_6 на цей час підтвердив в суді її представник.

Крім того, суд приймає до уваги той факт, що оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, у тому числі, витяг оскаржуваного рішення та оспорюваного договору, всі ці роки зберігалися у спірній квартирі, де проживали позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (заява ОСОБА_7 від 04.06.15 - т.2 а.с.144, і її заява від 04.04.16 - т.3 а.с.97). Зазначене не заперечувалось та було підтверджене у судовому засіданні відповідачкою ОСОБА_2 ..

Також, відповідач ОСОБА_2 давала згоду на викуп квартири, яке про це зазначено в позовній заяві, доповненнях до неї, заяві від 07.07.14 (т.1 а.с.150). Згідно пояснень ОСОБА_2 таку згоду вона надала заздалегідь погодивши це і чоловіком позивачем по справі.

Отже, суд критично сприймає посилання на те, що позивач ОСОБА_8 по 10-12 місяців перебував у рейсах в період придбання квартири: так, згідно мед книжки моряка № 1 він проходив медогляд уролога 30.01.92 (т.2 а.с.119), тобто за 20 днів до початку розгляду документів комісією райвиконкому - 20.02.1992 року - т.1 а.с.48; згідно медкнижки моряка № 2 позивач перебував в м. Одеса 20.05.92 - т.2 а.с.125; останній рейс позивача відбувся в період з 01.09.96 по 30.09.97 згідно довідки ДП «Бласко-крюинг» (т.2 а.с.199), як і останній медогляд за книжкою моряка 01.09.96 - т.2 а.с.121. Тобто позивач міг бути у рейсі в період придбання квартири приблизно 3,5 місяця, його заява від 04.02.16 про перебування в рейсі тривалий час нічим не підтверджена - т. 3 а.с.51.

Крім того, аналіз змісту цієї власноручно написаної позивачем заяви, в якій, зокрема, зазначено, що «... при оформлении документов устроили путаницу, викупила ОСОБА_7 , а оформили на младшего члена семьи, на ОСОБА_3 , и додумались меня и жену вообще исключить из договори...» та ін. свідчать про обізнаність позивача про дії, спрямовані на приватизацію спірної квартири в 1992 році.

Таким чином, суд вважає встановленими обставини, що позивач із моменту викупу квартири мав рацію про зміст договору викупу, факт укладення цього договору ніколи ніким від позивача не приховувався, та позивач не заперечував проти нього впродовж всього часу спільного проживання із донькою ОСОБА_3 до 1995 року, після чого стосунки почали псуватися.

Однак, до 2012 року питання про оспорювання договору викупу позивачем не підіймалось не зважаючи на те, що як його дружина ОСОБА_2 , так і він особисто розуміли, що покупцем їх квартири в договорі є лише відповідачка. А саме тому початок перебігу строку позовної давності слід вважати дату укладення договору викупу, а отже і стороною позивача пропущені процесуальні строки звернення до суду.

За відсутності підстав для задоволення позову немає потреб з`ясовувати відповідні обставини щодо пропуску строку давності та ін. та застосовувати ст.ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 80 ЦК УРСР 1963 року і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Між тим, суд не застосує до спірних правовідносин строки позовної давності та не приймає до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_3 на пропуск позивачем строку давності, оскільки у даному випадку суд дійшов висновку про відсутність порушень відповідачем ОСОБА_3 майнових прав ОСОБА_1 та щодо відмови у позові за його недоведеністю.

Також, колегія суддів враховує, що викладені у апеляційній скарзі доводи є, фактично, повторенням доводів позовної заяви, які були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 жовтня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе