Справа № 336/1127/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Зарютіна П.В., за участі секретарки судового засідання: Когут С.І., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про скасування тимчасових обмежень у праві виїзду особи за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із вказаною заявою, за змістом якої просить скасувати тимчасові обмеження у праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса за місцем проживання: АДРЕСА_1 , які застосовані до нього на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27.11.2013 по цивільній справі №336/10416/13-ц, пр.6/336/857/2013.

За змістом заяви, в провадженні Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області перебувало виконавче провадження №39573873 з примусового виконання виконавчого листа №2/202/817/13 від 01.04.2013, виданого Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 629 185,20 гривень та судового збору у сумі 3 219,00 гривень. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2013 по цивільній справі № 336/10416/13-ц (пр. № 6/336/857/2013) ОСОБА_1 тимчасово обмежений у праві виїзду за межі України. У зв`язку із вказаним обмеженням він звернувся до ВДВС із заявою для отримання інформації щодо перебування на виконанні у відділі виконавчих проваджень відносно нього, з метою зняття всіх заборон та обмежень, накладених відділом під час здійснення виконання рішення. У відповідь йому повідомлено, що на виконанні у відділі виконавчі провадження відносно заявника відсутні. Крім того, перевіркою бази Єдиного реєстру боржників встановлено відсутність записів в реєстрі щодо нього.

Оскільки наразі підстави, які існували на час встановлення тимчасового обмеження відсутні, тому, відповідно до ст. 33 Конституції України, ст. 599 ЦК України, ч.5 ст. 441 ЦПК України заявник просить задовольнити заяву.

Заявник ОСОБА_1 у заяві, вх.№ від 23.03.2020, письмово повідомив про розгляд заяви без його участі у зв`язку із введенням карантину, наполягає на її задоволенні.

Представник заінтересованої особи АТ КБ Приватбанк за довіреністю Михайлов Є.В. згідно з заявою, вх.№ від 24.03.2020, просить розглянути заяву за його відсутності, із помилковим посиланням на норму ч.2 ст. 158 ЦПК України, яка регулює питання розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову. Проти задоволення заяви представник заперечує, оскільки вказане боржником виконавче провадження №39573873 Шевченківським ВДВС Запорізького МУЮ завершено без виконання, борг не стягнуто, виконавчий лист повернуто стягувачу. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя вжито тимчасові обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документа до виконання ним своїх зобов`язань згідно з судовим рішенням, тому проти скасування тимчасових обмежень, встановлених судом, АТ КБ Приватбанк заперечує.

Заінтересована особа Шевченківський відділ ДВС у м.Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про дату, час та місце розгляду справи належним чином та завчасно повідомлена, що підтверджено поштовим повідомленням у матеріалах справи. Заяви та клопотання до справи не надходили, про поважні причини неявки представник заінтересованої особи суд не сповістив.

Враховуючи викладене, зміст ч.6 ст. 441 ЦПК України, законодавчьо врегульований 10-денний строк для розгляду заяви, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за неявки сторін.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Розглянувши заяву, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вона підлягає задоволенню у зв`язку із таким.

Порядок вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за поданням державного виконавця врегульовано ч.1, 3 ст. 441 ЦПК України.

Так, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

За змістом ч.5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За нормою п. 5 ч.1 ст. 6 ЗУ Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли, він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно з п. 19 ч.3 ст. 18 ЗУ Про виконавче провадження державний виконавець зобов`язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів. Це повноваження, серед інших, надано законодавцем державному виконавцю саме під час здійснення виконавчого провадження.

Судом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у справі №336/10416/13-ц, пр. №6/336/857/2013 від 27.11.2013, подання Шевченківського ВДВС ЗМУЮ про обмеження права виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобовязання, покладені на них судовими рішеннями, задоволено, тимчасово обмежено право виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника ОСОБА_1 до виконання ним своїх зобов`язань згідно судового рішення.

Зі змісту ухвали видно, що подання обгрунтоване перебуванням на примусовому виконанні в Шевченківському ВДВС Запорізького МУЮ виконавчого провадження №39573873 з примусового виконання виконавчого листа №2/202/817/13 від 01.04.2013, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 629 185,20 грн. та судового збору у сумі 3 219,00 грн.

Згідно з інформацією, наданою заявником, з автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на 23.03.2020, відкриті виконавчі провадження, боржником у яких є ОСОБА_1 , зокрема, у Шевченківському ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, відсутні. Ця обставина також підтверджується листом Шевченківського ВДВС у м.Запоріжжі ПСМУ МЮ (м.Дніпро) від 14.01.2020, у відповідь на звернення ОСОБА_1 .

Задовольняючи заяву, суд також виходить з положень ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Ст. 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Таким чином, обмеження на виїзд боржника з України являє собою втручання в право, гарантоване п.2 ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому, Європейський Суд з прав людини розглядає такі питання: чи було втручання передбачено законом, переслідувало воно одну чи декілька законних цілей і,чи було воно необхідним в демократичному суспільстві. У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria) рішення від 26.11.2009 (заява № 34383/03), Європейський суд визначив ці загальні стандарти щодо права на свободу пересування. Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям: ґрунтуватися на національному законі, переслідувати одну або декілька легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто, бути пропорційним меті його застосування.

У цій справі Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування таким чином. У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у п.49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13.11.2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у п.50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23.06.1981 за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Застосовуючи ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, національні суди зобов`язані забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну, було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може застосовувати довготривалі строки заходів, які обмежують свободу пересування особи, без регулярної перевірки їх обґрунтованості, що повинні здійснюватися судами в останній інстанції для того, щоб забезпечити гарантії незалежності та неупередженості процедури обмеження права виїзду особи за межі країни.

Беручи до уваги те, що національні суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, Протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права в України, суд при вирішенні питання, ініційованого Демішевим К.В., в межах своїх дискреційних повноважень, перевіряє критерії для збереження такого втручання, зазначені вище.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, констатуючи, що виконавче провадження №39573873 з примусового виконання виконавчого листа №2/202/817/13 від 01.04.2013, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», завершено без виконання (без зазначення підстав), а виконавчий лист повернуто стягувачу, АТ КБ Приватбанк не обгрунтовує доцільність подальшого збереження тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. До відома суду не доведено, з яких підстав стягувач повторно не пред`явив виконавчий документ на виконання, зокрема, чи не вичерпано строки для такого пред`явлення, закріплені ст. 12 Закону України Про виконавче провадження.

Тому, оскільки вказане вище судове рішення про стягнення боргу на час розгляду заяви не виконується у виконавчому провадженні, жодних доказів на противагу цим доводам у справі не міститься, збереження тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України наразі не є виправданим та пропорційним меті його застосування, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви.

Керуючись ст. 81, 247, 258-261, 441 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м.Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про скасування тимчасових обмежень у праві виїзду особи за межі України, - задовольнити.

Скасувати тимчасові обмеження у праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса за місцем проживання: АДРЕСА_1 , які застосовані до нього на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27.11.2013 по цивільній справі №336/10416/13-ц, пр.6/336/857/2013.

Копію ухвали суду надіслати сторонам у справі.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 15-ти днів з дня її складення (з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 15-ти днів з дня її вручення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Ухвала суду складена та підписана 26.03.2020.

Суддя П.В. Зарютін