ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2020 року

м. Харків

справа № 641/7425/19

Провадження № 22-ц/ 818/1551/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Коваленко І.П., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Чайка І.В.,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просив встановити факт належності йому квартири АДРЕСА_1 .

Подана в порядку окремого провадження заява була мотивована тим, що 13.04.1994 ОСОБА_1 уклав зі своїми батьками, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договір довічного утримання, за умовами якого до заявника переходило право власності на квартиру АДРЕСА_1 (надалі Квартира). ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 . З 21.03.2007 ОСОБА_1 переїхав проживати у Квартиру та згодом дізнався, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.04.2006 у справі № 2-362 укладений 13.04.1994 договір довічного утримання був розірваний, Першій Харківській державній нотаріальній конторі, КП «ХМБТІ» доручено зробити записи про розірвання договору та зареєструвати право власності на Квартиру за ОСОБА_2 . Департаментом реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації права власності на Квартиру внаслідок наявності заочного рішення від 13.04.2006, при цьому дані про виконання рішення суду ОСОБА_2 й реєстрацію права власності на Квартиру за померлим також відсутні. У видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори після смерті батька ОСОБА_1 було відмовлено внаслідок пропуску ним строку подачі заяви про прийняття спадщини та відсутністю даних про спільне проживання зі спадкодавцем на час його смерті. Оскільки право власності ОСОБА_1 на Квартиру ніким не оспорюється, єдиним способом захисту порушеного права є встановлення факту, що має юридичне значення.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2019 року заява ОСОБА_1 була залишена без задоволення.

Суд першої інстанції виходив з недоведеності заяви ОСОБА_1 , оскільки його право власності на Квартиру на підставі договору про довічне утримання від 13.04.1994 спростовується заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.04.2006 у справі № 2-362, яким зазначений договір був розірваний.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позові вимоги.

У якості доводів апеляційної скарги посилається на обставини, якими обґрунтована його заява. Також зазначає, що його вселення з 2007 року у Квартиру ніхто не оскаржує, особовий рахунок у Квартирі відкритий на його ім`я. Інших спадкоємців після смерті батьків немає. У технічному паспорті на Квартиру , наявному в КП «ХМБТ», власником Квартири вказаний саме ОСОБА_1 . І хоча у КП «ХМБТІ» наявне заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.04.2006 у справі № 2-362 про розірвання договору довічного утримання та реєстрацію права власності на Квартиру за ОСОБА_2 , останній таку реєстрацію не здійснив, тобто не мав наміру виконувати рішення суду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судовим розглядом установлено, що ОСОБА_1 звернувся 17.09.2019 до Комінтернівського районного суду м. Харкова із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про встановлення факту належності йому Квартири (а.с. 2 - 4).

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Зокрема, в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ч.1 ст. 315 ЦПК і не є вичерпним.

Так, відповідно до частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можугь бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право.

Наявність спору про право передбачає, що суд встановлює юридичний факт, який має юридичне значення та одночасно вирішує позовні вимоги, які становлять предмет позову, і для вирішення яких необхідно встановити юридичний факт.

З наданих ОСОБА_1 документів убачається, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 46247817 від 01.04.2019 розгляд заяви ОСОБА_1 про реєстрацію права власності на Квартиру був зупинений через наявність заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.04.2006 у справі № 2-362 про розірвання договору довічного утримання від 13.04.1994, яким право власності на Квартиру було визнано за ОСОБА_1 , і відсутністю доказів чинності такого договору (а.с. 14-15).

Постановою нотаріуса Сьомої Харківської державної нотаріальної контори № 746/02-31 від 04.04.2019 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , оскільки заява про прийняття спадщини не була подана до нотаріальної контори протягом строку, встановленого законом, й не доведене спільне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 74 - 75).

Тобто фактично ОСОБА_1 не може зареєструвати за собою право власності на Квартиру, що залишилася після смерті батька.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно роз`ясень викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З наведених вище норм права вбачається, що для посвідчення свого права на спадкове майно після смерті батька за наявності відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, ОСОБА_1 має звертатися до суду із позовом, пред`явленим до інших спадкоємців, а у разі їх відсутності - до Харківської міської ради. Особою, що не визнає право ОСОБА_1 на Квартиру, виступає в даному випадку держава України в особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення спадкових прав на Квартиру в порядку окремого провадження шляхом встановлення факту, що має юридичне значення, суперечить вимогам матеріального і процесуального права, оскільки виключає їх безспірність.

Згідно із ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Відповідно до частини 6 статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково (пункт 4 частини 1 статті 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів, вийшовши за межі доводів апеляційної скарги, уважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати з ухваленням у справі нової постанови про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Зазначене судове рішення суду апеляційної інстанції не позбавляє ОСОБА_1 права, передбаченого ст. 4 ЦПК України, звертатися до суду за захистом своїх невизнаних чи оспорюваних прав на загальних підставах.

Керуючись ст. ст. 293, 294, 315, 367, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Харківська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 2 квітня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді І.П. Коваленко

Р.М.Піддубний