КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2020 року

справа 761/40890/17

провадження № 22-ц/824/9131/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Білич І.М.,

при секретарі: Русинчук І.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Мальцева Д.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 10 лютого 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив стягнути на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 1 358 928, 86 грн. із кожного з відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року постанову Київського апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неналежно досліджено подані докази. Рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження існування договірних правовідносин надано договір позики, відповідно до якого відповідачі приймають на себе обов`язки фінансової позики, наданої позивачем. Позивач вказує, що на момент укладення договору, кошти вже були передані відповідачам. Зазначає, що передача коштів відбувалась за попередньою усною домовленістю сторін та передавалась ОСОБА_1 особисто, а також через ОСОБА_4 . Вважає, що покази свідка є належним доказом на підтвердження факту передачі коштів.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

В судовому засіданні відповідачі та їх представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що договір позики не є належним та допустимим доказом, який підтверджує наявність між сторонами правовідносин, що виникають із договору позики й відповідно відсутнє зобов`язання відповідача повернути грошові кошти, що виникають за даним договором, оскільки факт отримання відповідачами коштів від позивача не підтверджено.

Проте, повністю погодитись із таким висновком суду не можна.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказував, що 10 лютого 2014 року між ним з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з іншої сторони було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачам грошову позику, а саме:

25 000,00 євро з цільовим призначенням: поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 25 % річних;

22 425,00 євро з цільовим призначенням: поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 25 % річних;

25 597,00 євро з цільовим призначенням: поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 1 184,00 євро в місяць;

5 000,00 дол. США з цільовим призначенням: поповнення оборотних коштів для відкриття ювелірних супермаркетів, за що відповідачі мали сплачувати 250,00 дол. США в місяць;

10 000,00 євро з цільовим призначенням: поповнення оборотних коштів для відкриття ювелірного супермаркету в м. Рівному.

При цьому позивач вказує, що відповідно до пункту 3 договору позики відповідачі зобов`язалися використовувати надані в позику грошові кошти відповідно до їх цільового призначення та повернути отримані кошти в порядку та строки, погоджені сторонами. Разом з тим позивач зазначає, що незважаючи на його неодноразові звернення з вимогою повернути позичені кошти, відповідачі свої зобов`язання за договором не виконують та суму отриманої позики не повертають.

Відповідно до ч.1, п.1 ч. 2 ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другої статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи 10 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 складено письмову угоду (договір займу) за умовами пункту 1 якої, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 беруть на себе зобов`язання у вигляді фінансової позики, наданої ОСОБА_1 .

Пунктом 2 вказаного правочину визначені розміри, умови та цільове призначення фінансової позики.

Пунктом 3 вказаної письмової угоди визначені зобов`язання відповідачів: забезпечити виконання цільового призначення позики; забезпечити виконання умов наданої позики та забезпечити повернення позики в розмірі та в терміни, погодженні сторонами (т. 1 а.с. 6).

Також із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було направлено вимоги на адреси ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про повернення коштів у сумі 83 022,00 євро та 5000 доларів США (а.с.7, 10).

Як вбачається із апеляційної скарги та із пояснень самого позивача в судовому засіданні, передача грошових коштів відбувалась до укладення договору позики.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 621/2725/17, від 03 квітня 2020 року у справі № 561/910/18).

Судом апеляційної інстанції при новому розгляді взято до уваги висновки Верховного Суду викладені у постанові від 29 квітня 2020 року у даній справі, відповідно до яких договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги та підтверджено позивачем в судовому засіданні передача коштів здійснювалась ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за усною домовленістю позивача та відповідачів до укладення вказаного договору позики, розписок про отримання коштів складено не було.

Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження факту передачі коштів.

Відповідачі заперечують факт отримання ними коштів від позивача та стверджують, що договір позики було укладено з метою отримання в майбутньому грошових коштів від ОСОБА_1 . Крім того, як зазначено у відзиві на позов, у зв`язку із здійсненням на них психологічного тиску з боку ОСОБА_1 та завдання останнім тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , відповідачами, після направлення позивачем вимоги про повернення коштів, подано заяву про кримінальне правопорушення до Шевченківського ГУ НПУ в м. Києві.

Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження передачі позивачем коштів відповідачам, як під час укладення договору, так і до його укладення, та те, що в самому договорі позики не зазначено, що кошти були отримані раніше, підстави вважати передачу кошів за вищевказаним договором позики такою, що відбулась відсутні. Вказане свідчить про неукладеність договору, відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Висновок суду про відсутність між сторонами правовідносин, які виникають із договору позики за правочином, який укладено між сторонами, є помилковим.

Посилання апелянта на покази свідка, як на підтвердження передачі коштів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки укладення між сторонами договору позики та підтвердження факту передачі коштів за договором, має підтверджуватися письмовими доказами.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді