Постанова

Іменем України

07 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 545/3364/18

провадження № 61-20684св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Фаловської І. М. (суддя -доповідач),

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,

треті особи:приватний нотаріус Шимка Ольга Миколаївна, Шевченківський відділ державної виконавчої служби в місті Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області,

особа, яка не брала участі у справі та подала касаційну скаргу - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 березня 2019 року у складі судді Кіндяк І.С.

та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 липня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаревської С.М., Кривчун Т. О., Кузнецової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ

(далі - Закон № 460-ІХ) установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта банк»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Івент» (далі - ТОВ «ФК «Івент»), треті особи: приватний нотаріус Шимка О. М., Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - Шевченківський ВДВС у місті Полтаві ГТУЮ у Полтавській області), про скасування запису про іпотеку та скасування заборони про відчуження майна.

Позовна заява мотивована тим, що 23 січня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є ТОВ «ФК «Івент», укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 290 250 грн зі сплатою процентів за його користування у розмірі 13,45 % річних на строк до 22 січня 2015 року.

У рахунок забезпечення належного виконання боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, між сторонами укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру, розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником ВАТ «Кредитпромбанк», заборгованість за кредитним договором у розмірі 248 805, 63 грн.

Згідно з постановою Шевченківського ВДВС міста Полтави ГТУЮ

у Полтавській області від 22 січня 2018 року виконавче провадження

з примусового виконання виконавчого листа № 2-714/11, виданого 24 червня 2014 року Апеляційним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу за кредитним договором в розмірі 248 805,63 грн, закінчено у зв`язку з повним виконанням, арешт з нерухомого майна знято.

Позивач вказував, що ним виконано всі зобов`язання перед банком та вжито заходи щодо повідомлення останнього про наявність підстав для припинення обтяження на квартиру АДРЕСА_1 .

Проте, державну реєстрацію припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно відповідачем не проведено.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив припинити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - заборону № 3536386 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, інше речове право, іпотека № 3536386, на нерухоме майно, а саме квартиру

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01, - ОСОБА_1 , особистого майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28 березня 2019 року позов задоволено.

Припинено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, - заборону № 3536386 на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01), припинено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, інше речове право, іпотека № 3536386, на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01) - ОСОБА_1 , особистого майна.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 виконано в повному обсязі зобов`язання за договором відновлювальної кредитної лінії

від 23 січня 2008 року, тому обтяження речового права, зокрема накладення заборони на предмет іпотеки, створює перешкоди щодо вільного розпорядження позивачем нерухомим майном, яке належить йому на праві власності.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Полтавського апеляційного суду від 08 липня 2019 року рішенняПолтавського районного суду Полтавської області від 28 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено

ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що виконання в повному обсязі рішення суду здійснено позивачем лише 18 січня 2018 року, тому на нього покладається відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачена статтею 625 ЦК України, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі. Ухвала Полтавського районного суду Полтавської області від 05 травня 2015 року про розстрочку виконання рішення суду не свідчить про підставність несплати позивачем заборгованості, стягнутої згідно з судовим рішенням, оскільки зазначена ухвала не набрала законної сили.

Оскільки позивачем не виконано зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, а договір іпотеки діє до повного виконання іпотекодавцем зобов`язань, тому договір іпотеки не є припиненим.

Крім того, у постанові суд вказав про те, що діючим законодавством визначено, що реєстрацію припинення іпотеки здійснює нотаріус, який проводить державну реєстрацію припинення заборони відчуження нерухомого майна у разі, якщо така заборона накладалась у зв`язку з виникненням іпотеки. Отже, належним відповідачем у цій справі є нотаріус, проте до нього позовні вимоги позивачем не пред`являлися.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , яка не брала участі у справі, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись нанеправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що спірне іпотечне майно перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Питання щодо скасування запису про іпотеку та скасування заборони відчуження на нерухоме майно стосуються майнових прав всіх співвласників цього майна, тому незалучення співвласника нерухомого майна ОСОБА_2 до участі у справі є порушенням її прав.

Крім того, наявність іпотеки є перешкодою у проведенні державної реєстрації права власності на 2/3 частини нерухомого майна

за ОСОБА_2 .

Доводи інших учасників справи

Інші учасники процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

24 лютого 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 28 вересня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 23 січня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Інвент», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит

у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 290 250 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,45% річних на строк

до 22 січня 2015 року.

У рахунок належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір

від 23 січня 2008 року, предметом якого є квартира

АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (став новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» перейшло (відступлено) право вимоги (замість ПАТ «Кредитпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2014 року

з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість

за кредитним договором від 23 січня 2008 року у розмірі 248 805, 63 грн.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 05 травня 2015 року заяву ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення судузадоволеночастково, розстрочено виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2014 року терміном на 36 календарних місяців з моменту набрання ухвалою законної сили.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2015 року ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 05 травня 2015 року скасовано, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2014 року.

Постановою Шевченківського ВДВС міста Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 22 січня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-714/11, виданого 24 червня 2014 року апеляційним судом Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 248 805,63 грн закінчено у зв`язку з повним виконанням, арешт з нерухомого майна, накладений органом ДВС, знято.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 березня

2014 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Октябрського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції (далі - Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ), третя особа - ПАТ «Дельта Банк», про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, його поділ та виключення майна з акта опису й арешту майна.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири

АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири

АДРЕСА_1 .

Виключено з акта опису й арешту майна від 03 жовтня 2013 року, складеного Октябрським ВДВС Полтавського МУЮ, 2/3 частини квартири

АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України

(тут і далі - в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка не брала участі у справі, підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, при вирішенні питання про залучення правонаступника відповідача

Згідно з частиною першою статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 06 серпня 2020 року ПАТ «Дельта Банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Інвент» право вимоги до позичальників (боржників) за кредитними договорами та/або договорами поруки, та/або договорами іпотеки, та/або договорами застави, зокрема, кредитним договором, укладеним 23 січня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 ; іпотечним договором, укладеним між сторонами 23 січня 2008 року.

Позов про скасування запису про іпотеку та скасування заборони про відчуження майна допускає правонаступництво.

З огляду на зазначене, слід залучити до участі у справі ТОВ «ФК «Інвент» як правонаступника ПАТ «Дельта Банк».

Крім того, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 08 жовтня

2015 року до реєстру внесено запис про перебування в стані припинення юридичної особи - ПАТ «Дельта Банк».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є застава (частина перша статті 546 ЦК України). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Правові наслідки невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, визначені у статті 589 цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 2 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», статті 593 ЦК України іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до

статті 1048 цього Кодексу.

Звернення банку з позовом, вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 910/23028/17 (провадження №12-286гс18) та у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі

№ 368/2191/15-ц (провадження № 61-13733св19).

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2014 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 23 січня 2008 року у розмірі 248 805,63 грн.

Таким чином, банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, змінивши на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язань - як основного, так і акцесорних - є таким, що настав.

Судами установлено, що постановою Шевченківського ВДВС міста Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 22 січня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-714/11, виданого 24 червня 2014 року апеляційним судом Полтавської області, про стягнення

з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 248 805,63 грн закінчено у зв`язку з повним виконанням, арешт з нерухомого майна, накладений органом ДВС, знято.

Отже, після виконання вказаного рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та сплати боржником у повному обсязі грошової суми, визначеної рішенням суду, припинилося основне зобов`язання на підставі кредитного договору від 23 січня 2008 року.

Оскільки основне зобов`язання за кредитним договором припинилося, то припинилася і іпотека.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) та постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 752/21612/14-ц (провадження 3 61-18972св18).

Встановивши, що рішення апеляційного суду Полтавської області

від 03 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 23 січня 2008 року виконано боржником лише у січні 2018 року, суд апеляційної інстанції помилково вважав, що внаслідок застосування статті 625 ЦК України у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, основне зобов`язання не припинилося.

Крім того, зазначивши про безпідставність посилання місцевого суду на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 05 травня

2015 року, якою задоволено частково заяву ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду та розстрочено виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2014 року терміном на 36 календарних місяців з моменту набрання ухвалою законної сили, оскільки у справі відсутні докази набрання цією ухвалою законної сили, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що вказану ухвалу скасовано ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2015 року та відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2014 року.

Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що зобов`язання боржника ОСОБА_1 з виконання кредитного договору виконані не у повному обсязі, тому вони не припинилися відповідно до статті 599 ЦК України, у зв`язку з чим не є припиненою і іпотека.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до частини першої статті 3 цього Закону нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Перелік нотаріальних дій, право на вчинення яких має нотаріус, наведений

у статті 34 Закону України «Про нотаріат» і цей перелік не є вичерпним.

Поряд з тим нотаріусу з огляду на його правовий статус, делеговані функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, реалізовувати які він може лише у випадках і в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, за наслідками аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку, що нотаріус має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в тому разі, якщо це пов`язано з вчиненням ним нотаріальної дії з таким об`єктом нерухомості.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

З огляду на закріплені у статтях 9,15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження

№ 14-661цс18).

Згідно з пунктом 5.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, нотаріус, який накладав заборону, знімає відчуження майна, зокрема, при одержанні повідомлення про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки).

Пунктом 6 Порядку № 1127 передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації або нотаріуса.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.

Судами установлено, що спір пов`язаний із скасуванням запису про іпотеку та заборони відчуження на нерухоме майно.

Оскільки нотаріус має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в тому разі, якщо це пов`язано з вчиненням ним нотаріальної дії з таким об`єктом нерухомості, позивач не вважає його винним у порушенні прав, то він не є належним відповідачем у цій справі.

Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що нотаріус є належним відповідачем у цій справі.

Разом з тим, не може залишитися і в силі рішення суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Прийняття судом рішення про права, інтереси, обов`язки особи, яка не брала участі у справі, є підставою для скасування відповідного судового акта.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду

від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17.

У справі, яка переглядається, з касаційною скаргою звернулась ОСОБА_2 , яка зазначає, що на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 березня 2014 року у справі № 554/14898/13-ц, яке набрало законної сили, вона є власником 2/3 частини квартири

АДРЕСА_1 .

Питання припинення іпотеки, предметом якого є вище вказана квартира, зокрема скасування заборони відчуження майна і запису про іпотеку, стосується безпосередньо майнових прав на квартиру, які належать в тому числі і ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 місцевий суд виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Проте, передана в іпотеку квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, у зв`язку з набуттям її сторонами у шлюбі.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 березня 2014 року у справі № 554/14898/13-ц, яке набрало законної сили, визначено частки подружжя у спільному майні.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 не брала участі у справі в суді першої інстанції, тому суд дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для скасування запису про іпотеку та скасування заборони відчуження майна.

З огляду на викладене, суд першої інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, зокрема не встановив що ОСОБА_1 є власником предмета

іпотеки - квартири лише в 1/3 його частині, натомість припинив іпотеку в повному об`ємі і на частку, яка вже йому не належить.

Судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості відповідно до статті 263 ЦПК України, тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 55, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Залучити до участі у справі правонаступника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент».

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 березня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 липня

2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська