Справа № 146/687/18
Провадження № 22-ц/801/1557/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 рокуСправа № 146/687/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Панасюка О. С., Шемети Т. М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 02 липня 2020 року в смт. Томашпіль суддею цього суду Пилипчуком О. В., зі складанням його повного тексту 10 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області (далі Вапнярська селищна рада) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи його тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, проте 13 квітня 2017 року була звільнена з посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. 18 квітня 2017 року та 19 червня 2017 року отримала частковий розрахунок при звільненні.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року, стягнуто з Вапнярської селищної ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 98 календарних днів відпустки в розмірі 26281,64 гривень; 4464 гривні допомоги на оздоровлення; 4464 гривні виплати щорічної грошової винагороди за сумлінну працю; 21274,55 гривень - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Фактичний розрахунок належних сум при звільненні було здійснено 21 березня 2018 року, тому, оскільки на підставі ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені у ст. 116 КЗпП, установа повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, отже, з урахуванням проведення виплати за період з 14 квітня 2017 року по 23 червня 2017 року, у Вапнярської селищної ради перед позивачем наявна заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку за період з 24 червня 2017 року по 21 березня 2018 року (187 днів).

Пославшись на викладене та на те, що станом на 23 червня 2017 року середній заробіток за час затримки становив 21274,55 грн із розрахунку 452,65 грн за кожен день прострочки (47 днів), ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку, що становить 84545,55 грн

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 02 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Вапнярської селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, що становить 82691,88 грн, в іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі фактично просить оскаржуване рішення скасувати в частині вимог, які задоволено, та постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

03 вересня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла заява Вапнярської селищної ради про виклик учасників справи та проведення розгляду апеляційної скарги за участі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що позов по суті заявлених вимог не віднесено до категорії позовів, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тому заява відповідача про виклик учасників справи та проведення розгляду апеляційної скарги за участі сторін задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розпорядження Вапнярського селищного голови № 27 від 12 квітня 2017 року директора Вапнярської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 13 квітня 2017 року згідно з п. 1 ст. 38 КЗпП України в зв`язку із виходом на пенсію на підставі заяви останньої від 07 квітня 2017 року. У п. 3 цього розпорядження бухгалтерії селищної ради доручено виплатити ОСОБА_1 компенсацію в кількості 49 календарних днів: 5 календарних днів за відпрацьований період роботи з 15 серпня 2016 року по 13 квітня 2017 року, першу частину 33 календарних дня відбула з 02 березня 2017 року по 01 квітня 2017 року (Наказ відділу освіти, молоді та спорту № 2О/С від 08 лютого 2017 року); 9 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за ненормований робочий день: 2011 р, 2012 р, 2013 р; 35 календарних днів за невикористані соціальні відпустки, як одинокій матері: 2001 р, 2012 р, 2013 р, 2016 р. (а. с. 23).

Згідно з розпорядженням Вапнярського селищного голови № 37 від 13 червня 2017 року у розпорядження Вапнярського селищного голови № 27 від 12 квітня 2017 року внесено зміни у зв`язку з невірно порахованою кількістю днів щорічної відпустки для компенсації (а. с. 119).

15 червня 2017 року Вапнярською селищною радою Томашпільського району Вінницької області ОСОБА_1 видано довідку № 15 про те, що її середньоденна заробітна плата на посаді директора Вапнярської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 становила 452,65 грн (а. с. 24).

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, всіх належних сум при звільненні та середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, в якому просила стягнути з Вапнярської селищної ради на її користь компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки в сумі 26281,64 грн; допомогу на оздоровлення у розмірі щомісячного посадового окладу (ставки заробітної плати) в розмірі 4464 грн; щомісячну грошову винагороду за сумлінну працю в розмірі 4464 грн та стягнути з Вапнярської селищної ради на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, що на момент звернення до суду становить 21274,55 грн (а. с. 26-30).

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2017 року у справі №146/823/17 (а. с. 8-15), залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року (а. с. 16-22), стягнуто з Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 98 календарних днів відпустки в розмірі 26281,64 гривень; 4464 гривні допомоги на оздоровлення; 4464 гривні виплати щорічної грошової винагороди за сумлінну працю; 21274,55 гривень - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 виплата заборгованості заробітної плати в розмірі 45469,78 грн була здійснена 21 березня 2018 року (а. с. 25).

У висновку експерта за результатами проведення економічної експертизи від 27 листопада 2019 року № 3933/19-21 (а. с. 151-156) встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 444,58 грн., а її середній заробіток за період з 24 червня 2017 року по 21 березня 2018 року (186 робочих днів) становить 82691,88 грн. (444,58*186).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У ст. 2 КЗпП України встановлено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Згідно з п. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз`яснено у п. п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року аналіз ст. ст.116, 117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

За таких обставин, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98).

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Отже, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України та нормами КЗпП, а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 13 квітня 2017 року, проте при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

ОСОБА_1 отримала виплату заборгованості заробітної плати в розмірі 45469,78 грн 21 березня 2018 року, тобто цього дня відповідачем здійснено розрахунок при звільнені та виплачено середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 квітня 2017 року по 23 червня 2017 року, отже у Вапнярської селищної ради наявна перед позивачем заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 червня 2017 року по 21 березня 2018 року, що становить 186 днів. Як встановлено із висновку за результатами проведення економічної експертизи від 27 листопада 2019 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 444,58 грн, отже сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 червня 2017 року по 21 березня 2018 року становить 82691,88 грн (444,58грн*186 днів=82691,88 грн).

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки відповідач порушив строки розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 , отже на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 24 червня 2017 року по 21 березня 2018 року в сумі 82691,88 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не досліджував висновок експерта за результатами проведення економічної експертизи від 27 листопада 2019 року, тому безпідставно врахував його під час вирішення справи по суті, апеляційний суд відхиляє, оскільки зі звукосапису судового засідання від 02 липня 2020 року, у якому був присутній представник відповідача ОСОБА_2 та адвокат Габрук С. М., вбачається протилежне, зокрема головуючим суддею оголошено зміст цього висновку, а у тесті оскаржуваного рішення зазначено його у фактичних обставинах, встановлених судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не зупинив провадження у цій справі до вирішення справи № 120/2239/20-а за позовом Вапнярської селищної ради до Відділу освіти Томашпільської районної державної адміністрації про визнання протиправоною бездіяльності та стягнення коштів, яка знаходиться в провадженні Вінницького окружного адміністративного суду, апеляційний суд також відхиляє, оскільки підстави, передбачені п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, для зупинення провадження у цій справі відсутні, зокрема вирішення вказаної адміністративної справи не стосується спірних правовідносин по суті заявлених ОСОБА_1 вимог, а зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у цій справі.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк для звернення з цим позовом по суті заявлених вимог, оскільки невиплата звільненому працівнику всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. З матеріалів справи вбачається, що розрахунок з ОСОБА_1 було проведено 21 березня 2018 року, а позов надійшов до суду першої інстанції 14 травня 2020 року, тобто в межах строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Всі інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 02 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

Т. М. Шемета

Текст постанови виготовлено 08 жовтня 2020 року.