Провадження № 2/344/936/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивував тим, що 26 вересня 1975 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час є повнолітньою, має власну сімю та проживає окремо. Спільне життя у них з відповідачкою не склалося. 15 червня 2014 року дружина переїхала до своїх батьків в с.Григорівка Чернігівської області де і проживає в даний час. Незважаючи на окреме проживання вони з дружиною періодично спілкувалися по телефону, однак з 16.05.2019 року вона відмовилася спілкуватися навіть по телефону. Вже тривалий час кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сімя припинила своє існування. Примирення між ними є неможливим. Під час перебування у шлюбі ними було придбане наступне майно: 2-х кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 16 000 тис. доларів США; земельна ділянка площею 0,05 га, розташована у садівничому товаристві «Галицький господар» Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради, орієнтовною вартістю 8 тис. доларів США, предмети домашнього вжитку. Позивач намагався в добровільному порядку домовитися з відповідачкою про поділ майна, але відповідачка в добровільному порядку відмовляється розділити спільне майно. Просить суд постановити рішення, яким розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 26 вересня 1975 року Чернівецьким міським відділом ЗАГС, актовий запис № 1794. Поділити спільне майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: Визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :18:004:0212) площею 0,05 га, розташовану у садівничому товаристві «Галицький господар» Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради. Предмети побуту домашнього вжитку розділити порівну. Зобов`язати ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_1 всю заборговану суму її частки оплат комунальних послуг з лютого 2019 року до моменту набуття ним права власності на згадану квартиру. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості невідкладних витрат на виведення квартири з аварійного стану (її частку) в розмірі 21000 грн. судові витрати розділити порівну між сторонами по справі.

09.09.2019 року представником ОСОБА_2 адвокатом Ковалюх В.М. подано відзив на позовну заяву в якому просить в позові відмовити в повному обсязі (а.с.58-59).

16.09.2019 року ОСОБА_1 подано відповідь на відзив (а.с.86-89).

30.09.2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в яких просив: 1) Розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 26 вересня 1975 року Чернівецьким міським відділом ЗАГС, актовий запис № 1794. 2) Поділити спільне майно, набуде ним ОСОБА_1 за час шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 наступним чином: Визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_2 , визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :18:004:0212) площею 0,05 га, розташовану у садівничому товаристві «Галицький господар» Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради. 3) При невизнанні за ОСОБА_1 права власності на всю квартиру стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості невідкладних витрат на приведення квартири до належного стану в розмірі 21000 грн.; зобов`язати відповідачку щомісячно надсилати ОСОБА_1 1/2 суми всіх комунальних платежів на утримання квартири, частки витрат на утримання будинку і прибудинкової території, на встановлення, обслуговування і повірку лічильників; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,05 га, розташовану у садівничому товаристві «Галицький господар» Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради (а.с.91-92).

Позивач в судовому засіданні підтримав заяву про зменшення позовних вимог, уточнив, що розгляду підлягає тільки 1 та 2 пункт заяви про зменшення позовних вимог.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечив, щодо поділу майна заперечив, оскільки земельна ділянка є особистою власністю відповідачки, а квартира відповідно до свідоцтва про право власності по 1/2 належить сторонам, які в порядку приватизації оформили право власності в рівних долях. Позивач не пропонував компенсацію за частку відповідачки, не вносив на депозитний рахунок суду коштів на забезпечення рішення. Відповідачка сплачує комунальні послуги відповідно до своєї частки, що підтверджується квитанціями.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 виданого 26.09.1975 року сторони 26.09.1975 року зареєстрували шлюб у Чернівецькому міському відділі ЗАГС, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №1794 (а.с.231).

Згідно копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 від 02.04.1976 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 (а.с.23).

Позивач стверджує, що вони з відповідачкою не підтримують сімейних стосунків, шлюб їх існує формально. Збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. Крім того, дана позовна вимога визнається відповідачкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя».

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки, сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, а тому шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 26.09.1975 року у Чернівецькому міському відділі ЗАГС, про що зроблено запис за № 1794 слід розірвати.

Щодо позовної вимоги про поділ майна, а саме квартири, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з довідки ГУПФ України в Івано-Франківській області від 02.07.2019 року ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію (а.с.14).

Відповідно до Довідки № 02-02/8290 від 07.12.2018 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.24).

Зі змісту заяви № 02-02/3274 від 26.06.2019 року, яка засвідчена КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стверджують, що ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживає (а.с.25).

25 червня 2018 року між ДМП ІФТКЕ та ОСОБА_1 був укладений договір № 250/18 про розстрочку погашення заборгованості за поставлену теплову енергію (а.с.44).

Позивачем вносилася оплата за комунальні послуги (а.с.45,46).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 20.02.2003 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.48).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях (а.с.49)

На дану квартиру 29.12.2002 року видано технічний паспорт (а.с.50).

12 травня 2003 року між ЖЕО № 1 та ОСОБА_1 було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території (а.с.52).

Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, ОСОБА_2 на праві приватної власності, розмір частки 1/2 належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.61).

Відповідно до довідки від17.07.2019 №311 Григорівської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 без реєстрації місця проживання разом з батьком ОСОБА_7 , 1926 р.н.,здійснює за ним догляд (а.с.63).

ОСОБА_2 здійснює оплату комунальних послуг (а.с.66-71).

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно абзацу першому пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11, вбачається, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи .

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З приписів статті 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їх документа, який засвідчує його права власності.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 24 січня 2019 року по справі № 729/1170/16-ц (провадження № 61- 25681св18) зробив правовий висновок про те, що «посилання учасників справи на недоведеність фінансової участі іншого з подружжя у придбанні спірної частини будинку не має правового значення, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (провадження № 6-843цс17)».

У іншій Постанові від 26 грудня 2018 року по справі № 689/1206/16-ц (провадження 61-22896св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що у статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Судом встановлено, що житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частки кожному. Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про право власності на житло від 20.02.2003р., а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.03.2003 року.

Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Оскільки, відповідно до вимог ст. 356 ЦК України, суд може постановити рішення про припинення права особи на частку у спільному майні лише за умови попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду у спосіб передбачений ч. 2 ст. 365 ЦК України, що не було зроблено позивачем, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав щодо визнання права власності даної квартири за позивачем.

Щодо позовної вимоги про поділ земельної ділянки, то суд виходить з наступного.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №832281 від 05.10.2007 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0500 га, розташованої у садівничому товаристві «Галицький господар» Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради (а.с.51).

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

В зв"язку з наведеним, земельна ділянка приватизована відповідачкою ОСОБА_2 є її особистою власністю, а тому , суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення даної позовної вимоги.

Що стосується стягнення з відповідача невідкладних витрат на виведення квартири з аварійного стану, то ні аварійний стан квартири, ні розмір витрат позивачем не доведений належними та допустимими доказами.

У справі Руїс Торіха проти Іспанії, Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням наведеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка 03.09.2019 уклала із адвокатом Ковалюхом В.М. договір про надання правової допомоги, повноваження останнього підтверджуються ордером серії ЧН № 090043 від 05.09.2019 (а.с. 72,74).

Із наданих представником відповідача детального опису виконаних робіт (надання послуг) від 06.09.2019 вбачається, що відповідачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката у загальному розмірі 3 000 грн, які складаються з наступного: 1) 200 грн. усні та письмові консультації з юридичних питань; 2) 500 грн. вивчення документів, судової практики та формування правової позиції у справі; 3) 2000 грн. підготовка відзиву на позовну заяву, виготовлення копій документів, надсилання їх позивачу, подання відзиву на позов до суду; 6) 300 грн. представлення інтересів у судових засіданнях, сплата яких підтверджується квитанцією № 32 від 03.09.2019 (а.с. 73,75).

При цьому суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 648/1102/19, відповідно до якого витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою на користь відповідача у розмірі 3000,00 гривень.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. ст. ст. 60, 65, 69, 70, 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя задоволити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 26.09.1975 року у Чернівецькому міському відділі ЗАГС, про що зроблено запис за № 1794 розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 - судовий збір в розмірі 178,24 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 - витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 13.10.2020 року

Суддя Пастернак І.А.