Справа № 183/793/19
№ 2/183/551/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про:
Крім того, позивач посилається на те, що на час укладення Договору емфітевзису між ОСОБА_3 та Фермерським господарством «Дар» існували орендні відносини, щодо оренди спірної земельної ділянки на підставі договору оренди землі, серія та номер:5-15п, виданий 06.08.2015 року, який був зареєстрований 22.08.2015 року державним реєстратором Перцевою І.М., Реєстраційна служба Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24013968 від 29.08.2015 року. Договір було укладено на 20 років, з правом пролонгації. Зазначений договір оренди було припинено лише після смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб «Емфітевзис», був укладений під час дії договору оренди землі з ФГ «Дар», а право користування земельною ділянкою зареєстровано було лише 23.04.2018 року, тобто усі дії щодо виникнення правовідносин між власником землі та користувачем землі виникли після смерті власника - ОСОБА_3 .
Позивач зазначає, що сторони до виконання договору так і не приступили, оскільки земельна ділянка в користування не була передана її власником, а землекористувач, в свою чергу, коштів за користування землею, а ні ОСОБА_3 , а ні його спадкоємцю, тобто позивачу по справі, не сплатив, вимог щодо фактичної передачі їй земельної ділянки не заявляв.
Зазначені обставини, на думку позивача, свідчать про те, що волевиявлення учасників правочину на його укладення не було, як і не настало фактичного виконання умов (обов`язків) його учасниками, оскаржуваний договір суперечить приписам Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», як такий, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, вчинений поза волею дійсного власника земельної ділянки, та який на час реєстрації права користування землею не мав цивільної правоздатності та дієздатності.
Ухвалою суду від 07.02.2019 року, - відкрите провадження по справі (а.с. 21,22).
Ухвалою суду від 20 червня 2019 року по справі призначену почеркознавчу експертизу (а.с. 56-57), яка постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.10.2019 року залишена без змін (а.с. 89-92), однак експертиза не була проведена, в зв`язку зі зміною позивачем предмету позову.
Ухвалою суду від 27 січня 2020 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову (а.с. 116,17).
Представник позивача, згідно з поданою заявою просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Підтримала доводи, викладені в позовові щодо наявності підстав для розірвання договору.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на заяву про зміну підстав позову, заяв, заперечень до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на такі обставини.
Доказів виплати власнику плати за користування земельної ділянки суду не подано, як і не подано оригіналу оскаржуваного Договору емфітевзису.
Таким чином, вбачається спір щодо правовідносин з приводу правомірності укладення договору емфітевзису та наявності підстав для його розірвання.
Розглядаючи позовні вимоги суд виходить з наступного.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінились настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір, або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимоги заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане, зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагались; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Ст.2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 407 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.
Згідно з вимогами ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Статтею 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Аналіз зазначених норм закону дозволяють суду зробити висновок про те, що сторони набувають права та обов`язки за договором про надання права користування земельною ділянкою з дати його підписання (укладення) та державної реєстрації іншого речового права похідного від права власності.
Після своєї смерті особа не може набувати будь-яких прав та/або обов`язків, оскільки відповідно до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи (здатність мати цивільні права та обов`язки) виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.
Таким чином, на момент державної реєстрації права користування земельною ділянкою за спірним Договором цивільна дієздатність власника земельної ділянки - ОСОБА_3 була припинена.
У відповідності до ст. 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації речового права (оренди), якщо інше не встановлено законом.
Аналогічний порядок передачі земельної ділянки відбувається і при передачі землі на праві емфітевзису.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
П.3 ч.1 ст.3 ЦК України визначає однією з загальних засад цивільного законодавства - свободу договору.
Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч.ч.1-3 ст.6 ЦК України).
Ч.1 ст.14 ЦК України визначає, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.12 ЦПК України, а відповідач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Так позивачем заявлялося клопотання про витребування доказів - спірного договору оренди для проведення експертизи даного договору, відповідачем такий договір суду не подано, а тому посилання позивача на те, що означений договір складено не ОСОБА_3 суд не приймає до уваги, як такий, що не підтверджено належними доказами. Судом даний доказ також не досліджувався в зв`язку з відсутністю його в матеріалах справи.
Водночас, договір оренди земельної ділянки потребує обов`язкової державної реєстрації. Наданою суду Інформацією (а.с. 17) підтверджено факт державної реєстрації договору емфітевзису та умови договору щодо виплати плати за користування земельної ділянки, в зв`язку з чим суд бере до уваги даний доказ, як належний та допустимий доказ на підтвердження факту існування договору емфітевзису при розгляді справи.
Крім іншого, предметом доказування у даному спорі є також і факт виконання договору в частині своєчасної та повної виплати плати за користування земельною ділянкою.
При цьому, обов`язок з доведення перед судом факту виконання обов`язку щодо виплати орендної плати покладається, в силу об`єктивних причин неможливості надання таких доказів позивачем, саме на відповідача.
За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).
За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).
Відповідачем докази на спростування того факту, що ним були дотримані вказані вимоги договору щодо оплати орендної плати, за умови повідомлення останнього про судовий розгляд суду не надавалися.
Відповідно до вимог ст.263-264 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Так, суду не надано належних та допустимих доказів своєчасної виплати спадкодавцю чи позивачу в повному обсязі плати за користування земельною ділянкою, що, на думку суду, є підставою для висновку про систематичне невиконання обов`язку щодо виплати орендної плати та розірвання договору, що передбачено ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», внаслідок чого позов підлягає задоволенню.
Таким чином, надані в справу докази свідчать про те, що відповідачем порушені майнові права позивача. Порушення права підтверджено належними та допустимими доказами у справі, які у своїй сукупності свідчать про обґрунтованість позову та наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд на підставі ст.141 ЦПК України покладає судові витрати на відповідача.
Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 281-282 ЦПК України, суд, -
позов ОСОБА_1 (зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Суддя О.В. Сорока.