ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2020 року

м. Харків

справа № 635/102/14

Провадження № 22-ц/ 818/2068/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Украгазбанк» в особі Харківської обласної дирекції акціонерного банку «Укргазбанк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

інші учасники справи:

треті особи - служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, Харківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 грудня 2014 року, ухвалене у складі судді Полєхіна А.Ю.,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Украгазбанк» в особі Харківської обласної дирекції акціонерного банку «Укргазбанк» (надалі ПАТ «Укргазбанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , після уточнення якого у квітні 2014 року (т.1 а.с. 44-46) просило виселити відповідачів з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Житловий будинок), без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Харківського району Управління Державної міграційної служби в Харківській області зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб.

Позовна заява мотивована тим, що 06 березня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» в особі заступника директора Харківської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 18/08-Р. В забезпечення виконання умов кредитного договору між тими ж сторонами укладений договір іпотеки № 13/08-Р від 06 березня 2008 року, за яким в іпотеку переданий Житловий будинок. Внаслідок порушення зобов`язань по кредитному договору 29 листопада 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу вчинений виконавчий напис № 2841 про звернення стягнення на Житловий будинок в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Укргазбанк». 02 серпня 2010 року було відкрите виконавче провадження. На момент укладення договору іпотеки в Житловому будинку не були зареєстровані малолітні та неповнолітні діти. 16 жовтня 2013 року відповідачам направлено рекомендованим листом вимогу про добровільне звільнення житла, яка не виконана в добровільному порядку.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 грудня 2014 року позов ПАТ АТ «Укргазбанк» задоволений. Виселено без надання іншого житлового приміщення з Житлового будинку зі зняттям з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 114,70 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачі проживають та зареєстровані у Житловому будинку, який є предметом іпотеки, що значно ускладнює продаж цього майна, а тому наявні підстави виселити відповідачів із будинку. Неповнолітні діти не мали права власності на предмет іпотеки та права користування предметом іпотеки на момент укладання договору іпотеки, а отже, їх права не були порушені.

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати заочне рішення суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Банку.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального права та недоведеністю обставин справи належними доказами. А саме, в порушення вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку» Банк не надав суду доказів прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, надавши лише копію виконавчого напису нотаріуса. На час подачі апеляційної скарги власником Житлового будинку є апелянт, тому Банк не може посилатися на порушення його прав власника. Положення ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» стосуються виселення іпотекодавця під час процедури позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 , яка діє в інтересах Банку, заперечувала проти її задоволення. Посилалася на те, що відповідно до вимог закону виконавчий напис є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки, можливість якого передбачена умовами укладеного з ОСОБА_1 договору іпотеки. Виконавчий напис № 2841 від 29.11.2019, яким право власності на Житловий будинок визнано за Банком, є чинним. У випадку виселення з житла, придбаного за рахунок кредитних коштів, інше житло боржнику не надається.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення (т.1 а.с. 234-237).

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 передала в іпотеку Житловий будинок, придбаний за рахунок отриманих у кредит грошових коштів, на який звернено стягнення, тому зареєстровані та проживаючі в будинку особи підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. Реєстрація у спірному будинку неповнолітніх осіб не є підставою для відмови у задоволенні позову. На час передачі Житлового будинку в іпотеку неповнолітні діти в ньому не проживали, реєстрація неповнолітніх дітей була вчинена без згоди іпотекодержателя після укладання договору іпотеки, тому згода органу опіки та піклування на вчинення виконавчого напису не була потрібна.

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року постанова Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року була скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції була мотивована тим, що виселяючи відповідачів із Житлового будинку апеляційний суд не надав оцінку пропорційності такого виселення у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи поширюється на цей спір приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII. При вирішенні питання про зняття осіб з реєстраційного обліку, суд не звернув уваги, що вказане залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а безпосередньо статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Заслухавши головуючого суддю під час нового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.367 ЦПК України).

Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (ч.1 ст.417 ЦПК України).

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 6 березня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» в особі заступника директора Харківської філії ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №18/08-Р, за умовами якого Банком наданий кредит в сумі 41150 доларів США, що еквівалентно 207807,50 грн, строком до 6 березня 2038 року або до дня, визначеного п. 3.3.11 цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,9% річних (т.1 а.с. 6-11).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 6 березня 2008 року укладений договір іпотеки № 13/08-р, згідно з яким в іпотеку передано Житловий будинок (т.1 а.с. 4-5).

Дев`ятнадцятого листопада 2009 року приватним нотаріусом Харківського МНО Самощенко Оленою Анатоліївною вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2841, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу перед ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 44279,51 доларів США та 8864,07 грн (т.1 а.с. 16).

Щістнадцятого жовтня 2013 року на адресу відповідачів рекомендованим листом Банк направив вимогу про добровільне звільнення Житлового будинку (т.1 а.с. 19-23), яка була ними отримана.

Згідно з актом обстеження депутата Пісочинської селищної ради округу № 39 за Житлового будинку від 9 жовтня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 , мешкають та зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (т.1 а.с. 14).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України № 898-IV від 05.06.2003 «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вказана норма закону спростовує доводи апеляційної скарги стосовно того, що виконавчий напис нотаріуса № 2841 від 19.11.2009 не належить до позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки й фактично Банк не вирішував питання про позасудове звернення стягнення на Житловий будинок.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому статтею 40 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК УРСР).

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

При цьому, за змістом частини четвертої статті 109 ЖК Української РСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Згідно пунктом 1.4 укладеного між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору № 18/08-Р кредит надається на придбання Житлового будинку (т.1 а.с. 6-8) .

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Приймаючи рішення про виселення відповідачів та керуючись ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, суд першої інстанції не врахував, що згідно з наявними в матеріалах справи доказами відповідачі іншого житла для проживання не мають. В Житловому будинку проживають в тому числі неповнолітні, тому виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із Житлового будинку без надання іншого житлового приміщення порушить закріплений статтею 8 Конвенції принцип пропорційності та створить надмірний тягар для особи, не співмірний із легітимною метою захисту прав кредитора щодо розпорядження належним йому майном.

Відповідно до пункту першого частини першої Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (надалі Закон № 1304-VII), протягом його дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", за наявності певних умов.

Банк звернув стягнення на Житловий будинок 19.11.2009, тобто до ухвалення Закону № 1304-VII, виконавчий напис № 2841 є чинним і не скасованим.

За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Мораторій у юридичному розумінні є відстрочкою виконання певних обов`язків, відкладенням певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-714цс15.

Оскільки Банком звернуто стягнення на Житловий будинок, однак предмет іпотеки не реалізований, цей будинок є майном, що виступає майновим забезпеченням зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 06.03.2008, наданим їй ВАТ АБ «Укргазбанк» в іноземній валюті, та використовується ОСОБА_1 та іншими особами як місце їх постійного проживання, колегія суддів уважає, що положення Закону № 1304-VII підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки виселення у цій справі є наслідком звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказаний висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 липня 2018 року у справі № 335/5055/13-ц (провадження № 61-20781св18).

Проте Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, тому не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Зазначений висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 18 січня 2018 року у справі № 643/2333/15-ц.

Тобто розповсюдження дії Закону № 1304-VII не може бути підставою для відмови Банку в позові про виселення відповідачів, а є лише підставою для відстрочення його виконання.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Враховуючи висновок суду апеляційної інстанції про неможливість виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із Житлового будинку без надання іншого житлового приміщення внаслідок порушення у такому випадку закріпленого статтею 8 Конвенції принципу пропорційності, доведеність проживання відповідачів у Житловому будинку, не підлягає задоволенню й позовна вимога Банку про зняття з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих в Житловому будинку осіб.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вийшовши за межі доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням у справі нової постанови про відмову в задоволенні позову Банку в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1,13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатила 365 грн 40 коп. (т.1 а.с. 207), при подачі касаційної скарги - 487 грн 20 коп. (т.2 а.с. 13). Враховуючи обґрунтованість апеляційної скарги відповідача та наявність підстав для відмови в задоволенні позову, з Банку на користь ОСОБА_1 належить стягнути 852 грн 60 коп. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов Публічного акціонерного товариства «Украгазбанк» в особі Харківської обласної дирекції акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку та зняття з реєстрації відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Украгазбанк» в особі Харківської обласної дирекції акціонерного банку «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 852 (вісімсот п`ятдесят дві) гривні 60 (шістдесят) копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 2 квітня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Р.М. Піддубний