Номер провадження 2/243/15/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 05 » жовтня 2020 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючого судді Гончарової А.О.,

за участю: секретаря судового засідання Олійник А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу Берзінь-Усова Ірина Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу Берзінь-Усова Ірина Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним, на обґрунтування якої зазначив, що він є онуком ОСОБА_6 , яка проживала в належній їй на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Батько позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , бабуся ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті залишилась спадщина, до складу якої увійшла вказана квартира. У визначений законом строк позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус відмовила, пояснивши, що за життя його бабуся склала заповіт на відповідача по справі. Зазначає, що за життя він та його дружина постійно спілкувались з ОСОБА_6 , привозили їй ліки та продукти харчування. В 2014 році позивач возив бабусю до лікаря-психіатра до Слов`янської обласної психіатричної лікарні, оскільки після подій 2014 року бабуся погано себе почувала, заговорювалась, не впізнавала близьких, їй було запропоновано пройти лікування в умовах стаціонару, але вона відмовилась. Крім того, його бабуся мала онкологічне захворювання. 17.06.2016 року позивач з дружиною приїжджали до бабусі в гості, а 19.06.2016 року їй дзвонили, але вона не відповіла. Після цього вони поїхали до неї, але їм ніхто не відчинив двері, від сусідів дізнались, що бабуся померла. Вважає, що на момент складання заповіту ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. В зв`язку з викладеним просив визнати недійсним заповіт №НАР 201007 від 22.09.2015 року, складений ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_5 , та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір в розмірі 640,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Відповідачем наданий відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначила, що не погоджується з вимогами позивача з огляду на наступне. З лютого 2014 року ОСОБА_5 почала допомагати подрузі своєї матері, ОСОБА_6 . До моменту смерті останньої відповідач щодня з нею спілкувалась, допомагала, в останні місяці її життя здійснювала догляд на нею: купувала ліки та продукти харчування, готувала їй їжу, купала її, прала її одяг, прибирала в квартирі. Після її смерті вона займалась організацією її поховання. Будь-які родичі ОСОБА_6 не допомагали їй за життя, не спілкувались з нею. В травні 2016 року, після того, як підтвердився діагноз онкологічного захворювання у ОСОБА_6 , відповідач відшукала її родичів, повідомила ОСОБА_1 , але він не став допомагати, а після смерті бабусі не став допомагати з похованням. 22.09.2015 року ОСОБА_6 склала заповіт на ім`я відповідача, який був посвідчений нотаріусом. При цьому вона усвідомлювала свої дії та могла ними керувати, жодних відхилень від нормальної поведінки в бабусі не було аж до її смерті. В задоволенні позову просила відмовити.

Позивач, ОСОБА_1 , та його представник, ОСОБА_2 , в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, наполягали на задоволенні позову в повному обсязі. 05.10.2020 року ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Представник позивача, ОСОБА_2 , надала заяву від 01.09.2020 року про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Таким чином, враховуючи обізнаність представника позивача про дату судового засідання, позивач також належним чином повідомлений про дату та час судового засідання по справі.

Відповідач, ОСОБА_5 , в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі за участю свого представника.

Представник відповідача, ОСОБА_3 , в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні.

Третя особа, приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу Берзінь-Усова І.А., в судовому засіданні зазначила, що під час укладання особою договору, вона звертає увагу на її поведінку, якщо вона викликає в неї сумніви, вона не має права вчиняти нотаріальні дії. Заповіт ОСОБА_6 посвідчувався в денний час доби, жодних сумнівів щодо дієздатності ОСОБА_6 в неї не виникло, те, що заповіт складений не на родича, а на іншу особу, є виключним правом заповідача.

Свідок ОСОБА_8 повідомила, що позивач її зять, з яким вона має дружні стосунки, з відповідачем не знайома, бачила лише в суді. Розповіла, що у 2014 році під час війни та до війни приїжджала до бабусі, вони балакали та вона казала, що ОСОБА_9 , донька позивача, виросте й буде жити з нею у квартирі, і квартира буде її. Потім приїжджали у 2015 році, вона начебто розмовляла, але щось плутала, на другий раз дочку не впізнала. Вже після війни її чоловік підвозив її дочку разом з зятем до бабусі раз на тиждень, також вони самі приїжджали на автобусі. Бабуся мешкала у м. Миколаївка в трикімнатній квартирі, адресу вона не пам`ятає. Бабусю возили до лікарні донька та зять на машині її чоловіка. По квартирі бабуся ходила сама, казала, що має прийти її чоловік, який помер.

Свідок ОСОБА_10 , яка є дружиною позивача, повідомила, що працює молодшою палатною медсестрою в ЦМЛ ім. Леніна, відповідача вона не знає. Була бабуся ОСОБА_6 , яку вони їздили відвідувати, з 2014 року їздили до неї двічі на тиждень. Хвороба бабусі проявлялася у провалах в пам`яті, вона заговорювалася, не впізнавала оточуючих. Позивача вона називала ім`ям свого сина ОСОБА_11 , її не впізнавала, свою правнуку називала «дівчина», тому вони вирішили звернутися до психіатра, бабуся спочатку не погоджувалась, але потім погодилась. Казала, що прийде дід, який вже помер, та його треба погодувати. В 2014 році вона разом з чоловіком та вітчимом возили її до психдиспансеру, до лікаря заходив чоловік, у лікаря вона перебувала приблизно годину. Лікар призначив якісь ліки, від стаціонару бабуся відмовилась. Ліки купували за свої гроші. З зими 2014 року по 17.06.2016 року їздили до бабусі двічі на тиждень, останній раз були 17.06.2016 року, по прибирали, цього разу бабуся їх впізнала. Про смерть дізнались 20.06.2016 року, ввечері поїхали до бабусі, оскільки не відповідала на телефон, сусіди сказали, що вона померла. Коли чоловік телефонував на телефон бабусі, відповів чоловічий голос і сказав, що помилилися. Бабусю ховали не вони. Бабуся колись розповідала про відповідача, казала що до неї ходить ОСОБА_12 , донька померлої подруги, ходить просто як подруга. Поховала бабусю ОСОБА_13 , де, не повідомила. Через кілька днів після смерті бабусі, вони об`їздили всі кладовища у Миколаївці, її могили не знайшли. Про заповіт дізнались у нотаріуса. До квартири бабусі після її смерті не заходили, оскільки ключі були у відповідача. ОСОБА_14 до смерті бабусі не бачила, у лікарні вона бабусю не відвідувала.

Свідок ОСОБА_15 повідомив, що позивач є його зятем, відповідача він не знає, у 2014 році возив бабусю ОСОБА_6 , разом з зятем та дочкою до психдиспансеру. Його дружина їздила до бабусі рази 3-4, підвозив зятя та доньку провідувати бабусю, з бабусею не спілкувався.

Свідок ОСОБА_16 повідомила, що відповідач є її рідною сестрою, з позивачем не знайома. ОСОБА_6 зробила заповіт на ОСОБА_5 . Раніше їх мати доглядала за бабусею, але ІНФОРМАЦІЯ_3 мати померла й просила доглядати за бабусею. Відповідач почала з лютого 2014 року доглядати за бабусею до її смерті, в квартирі бабусі бувала щодня, готувала, прибирала, готувала їжу, купала її. У період з лютого 2014 року по 19.06.2016 року нікого з родичів у бабусі не бачила. Продукти та ліки для бабусі купувала за свої гроші. Коли бабуся потрапила у лікарню, вона її доглядала. Також сама організувала похорони, родичі не допомагали. Бабуся була у здоровому глузді, читала книжки, спілкувалась з сусідами, не помічала, щоб вона заговорювалась, пам`ять в неї була добра. Сусіди ніколи не скаржились на неадекватну поведінку бабусі, ніколи не чула, щоб родичі возили її до псих. лікарні. Про заповіт дізналась від сестри. Як бабуся добиралась до нотаріуса, їй невідомо. На 2014 рік у ОСОБА_14 було троє дітей, молодшій було шість років, але вона щодня навідувала бабусю. Під час війни в квартирі вибило скло у вікнах, ОСОБА_14 вставляла вікна. Бліканова доглядала за бабусею безкоштовно. Бабуся мала мобільний телефон, при ній ОСОБА_17 не телефонувала. Бабуся приймала ліки, але вона не знає які. В квартирі ніхто не мешкає, ОСОБА_14 у РФ. Куди бабуся витрачала пенсію їй невідомо, хто отримував допомогу на поховання, вона не знає. Неодноразово допомагали бабусі з ремонтом у квартирі. Їй відомо, що бабуся мала онуків. Знає що ОСОБА_17 і його дружина за місяць до смерті бабусі зустрічались з ОСОБА_14 , але для чого їй невідомо. Про смерть бабусі ОСОБА_14 повідомила своїй сестрі. Бліканова прибирає могилу ОСОБА_17 та її сина. Чи було повідомлено ОСОБА_17 про смерть бабусі, їй невідомо.

Свідок ОСОБА_18 повідомила, що її мати була сусідкою померлої, вони мешкали в одному будинку, з позивачем вона не знайома. ОСОБА_19 жила на п`ятому поверсі, а мати ОСОБА_20 на четвертому, вони товаришували. Коли помер чоловік ОСОБА_21 , це було приблизно за п`ять років до початку бойових дій в 2014 році на сході України, мати ОСОБА_22 допомагала ОСОБА_23 . Взимку 2013-2014 року мати відповідача померла, перед смертю просила ОСОБА_13 допомагати ОСОБА_24 . Остання називала ОСОБА_13 дочкою, розповідала, що та пере її речі. Під час війни допомагала бабусі ховатися в бомбосховищі, допомагала вставляти вікна, після того як їх вибило бомбою. Оля ходила до ЖЕКу, щоб відремонтували кришу, допомагала клеїти шпалери, гляділа за нею, купала. ОСОБА_17 казала, що в неї ще є онуки, але до неї вони не їздили. Оля разом із своєю сестрою часто щось готували і пригощали бабусю. Влітку бабусю часто бачила на вулиці, вона сиділа та читала газети, могла розповісти, що читає. Влітку 2016 року ОСОБА_17 потрапила до лікарні, та через два тижні померла. Бабусю ховала ОСОБА_12 , родичів на похоронах не було. За життя бабусі не помічала, щоб вона заговорювалась або щось забувала, про те, що вживала якісь ліки, вона не казала. Зараз в квартирі ОСОБА_17 ніхто не мешкає. ОСОБА_25 казала, що квартира достанеться тому, хто доглядає.

Свідок ОСОБА_26 повідомила, що має гарні стосунки з відповідачем, з позивачем не знайома. Була знайома з ОСОБА_27 , спілкувалась з нею майже щодня. Спочатку за ОСОБА_28 доглядала мати ОСОБА_20 , потім сама ОСОБА_12 , вона готувала, доглядала, прала. Родичів вона не бачила, ОСОБА_17 казала, що доглядає ОСОБА_12 , родичі не приїжджають. Чи попадала ОСОБА_25 до лікарні, їй невідомо, не помічала, щоб вона заговорювалась або когось не впізнавала, чи водили її до лікаря-психіатра, їй невідомо. Оля щодня приходила до ОСОБА_17 , купувала їй продукти. ОСОБА_17 про заповіт нічого не казала.

Свідок ОСОБА_29 повідомила, що позивач її син, з відповідачем знайома, це її сусідка. Від сина дізналась, що ОСОБА_17 склала заповіт на відповідача. ОСОБА_19 є її свекрухою, з її сином вона розлучилась 36 років тому, коли були одружені, то мешкали разом у квартирі ОСОБА_30 , після розлучення вона з дітьми переїхала до с. Райгородка, з ОСОБА_31 спілкувалась, приїздила до неї на всі свята до смерті її другого сина, який помер років 7-8 назад, після його смерті їздила до ОСОБА_17 2 рази на тиждень, допомагала по господарству, останній раз була 26.06.2014 року. У червні 2014 року виїхала до іншої області, тому до ОСОБА_17 продовжували двічі на тиждень їздити син та невістка, возили їй продукти. Син хотів її забрати до себе у Слов`янськ, але вона відмовилась. До 2014 року вона сама готувала, сама пересувалась, інколи заговорювалась, називала її ОСОБА_32 , це її померла сестра, померлого сина за його життя плутала з померлим чоловіком. Почала заговорюватися 7-8 років тому, часто боліла голова, лягати в лікарню відмовлялась. Зі слів сина, він був у неї два дні назад, а потім вона померла, він їй подзвонив, відповів якийсь чоловік, який сказав, що вона тут не мешкає. Потім поїхав до неї, де від сусідів дізнався, що її поховали. Вона дзвонила ОСОБА_17 за тиждень до її смерті, та казала, що все гаразд, скаржилась, що болить голова. Син сказав, що поховала ОСОБА_17 відповідач. За життя ОСОБА_17 казала, що квартира лишиться її онучці, дочці позивача. Про те, чи перебувала ОСОБА_6 на обліку у лікаря-психіатра, їй невідомо, син казав, що лікар їй виписав ліки для поліпшення пам`яті та зняття галюцинацій.

Свідок ОСОБА_33 повідомив, що працює лікарем-психіатром, зі сторонами не знайомий. 10.12.2014 року оглядав ОСОБА_6 у диспансерному відділенні, в неї були ознаки психічного захворювання у вигляді органічного маревного розладу, інтелектуальне зниження через судинні зміни у головному мозку. Зі слів, це почалось у 2009 році, в неї поступово знижувалась пам`ять, інтелект, поступово почала забувати рідних. На час огляду в неї розвинувся органічний маревний розлад, їй здавалось, що її труять, ховала речі, критики до свого стану в неї не було. Від стаціонару вона відмовилась, було призначено лікування: вітаміни, нейролептики, «Ерідон», ці препарати прибирають галюцинації, заспокійливий препарат «Генозепам» та рекомендовано полівітаміни та ноотропи, препарати, що покращують функцію головного мозку. Після курсу лікування могли залишитись ознаки хвороби, на якийсь період вона могла бути адекватною, якщо ліки не вживала, хвороба могла повернутися. На час огляду вона не могла усвідомлювати обстановку. Для встановлення такого діагнозу йому не було потрібно звертатися до комісії, він має право звернутися до комісії, якщо в нього виникають сумніви. Військові дії могли погіршити стан хворої, картку на хвору завести без її присутності не міг, медичні картки обов`язково реєструються у журналі, діагноз встановлюється після особистого огляду хворого. Таким хворим як ОСОБА_6 стаціонар призначається обов`язково лише у випадку їх агресивної поведінки, але ОСОБА_17 була спокійна, тому стаціонар не був обов`язків. Така хвора не могла себе обслуговувати самостійно в повному обсязі, лише частково. Більше до лікарні ОСОБА_17 не зверталась. До огляду лікарем хворий записується у журнал реєстрації. Під час огляду ОСОБА_6 її супроводжував онук ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши покази свідків та письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є бабусею позивача, ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст.126, 133, 135 СК України (а.с.17,19).

22.09.2015 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого на випадок її смерті заповіла усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також усе те, на що матиме право за законом ОСОБА_5 . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.12.2016 року, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Миколаївка Донецької області (а.с.7).

Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Орлової Л.О. від 20.02.2018 року, після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , до приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Орлової Л.О. 24.11.2016 року з заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_5 , 05.12.2016 року з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 (а.с.63).

Постановою приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Орлової Л.О. від 20.01.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не входить в коло спадкоємців за заповітом (а.с.16).

Відповідно до повідомлення завідуючого диспансерного відділення КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м. Слов`янська» Некипелова Ю.І. від 29.12.2016 року, ОСОБА_6 перебувала на обліку в диспансерному відділенні ОПЛ м. Слов`янська з 10.12.2014 року з діагнозом: Органічний маревний розлад (а.с.15), що також підтверджується медичною карткою амбулаторного хворого №753/2014, оригінал якої був досліджений в судовому засіданні. Від стаціонарного лікування категорично відмовилась. 15.12.2015 року ОСОБА_6 знята з обліку.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 1233, 1235 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №158 від 27.02.2020 року питання щодо можливості ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за своїм психічним станом розуміти, усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент складання заповіту 22.09.2015 року, за представленими даними вирішити не представляється можливим.

Також, в матеріалах справи наявний висновок судово-психіатричного експерта №77 від 03.11.2017 року, відповідно до якого відповісти на запитання чи страждала ОСОБА_6 , 1935 р.н., хронічним психічним захворюванням на момент вчинення угоди (складання заповіту) 22.09.2015 року, та чи могла усвідомлювати свої дії, розуміти значення своїх дій та керувати ними не представляється можливим.

Будь-яких інших клопотань про призначення повторних, додаткових, комплексних експертиз сторонами по справі не заявлялось.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними.

У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року № 496/4851/14-ц.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Факт того, що позивачем після відвідування бабусею лікаря-психіатра у 2014 році не запропоновано бабусі мешкати разом з ним та його родиною, свідчить про те, що ОСОБА_6 , на думку позивача, могла мешкати одна, усвідомлювати свої дії те керувати ними, її поведінка не становила загрози для неї самої та оточуючих. Належних та допустимих доказів зворотнього позивачем не надано.

Суд також бере до уваги, що огляд ОСОБА_6 лікарем-психіатром був одноразовий, у грудні 2014 року, тобто, майже за рік до складання заповіту. За цей час стан ОСОБА_6 міг як покращитися, так і погіршитися. Огляду ОСОБА_6 на час складання заповіту лікарем-психіатром не проводилось, що могло підтвердити або спростувати стан «абсолютної неспроможності» заповідача розуміти свої дії та керувати ними.

Позивачем не спростовано покази свідка ОСОБА_18 , мати якої була сусідкою померлої і часто бачила ОСОБА_6 . Також свідок ОСОБА_18 повідомила суду, що позивача онука померлої, не було на похованні, останній взагалі не приймав участь у похованні бабусі. Вказане спростовує доводи позивача про належне піклування позивача про бабусю.

Доказів того, що ОСОБА_6 на час укладення оспорюваного заповіту мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, в зв`язку з чим його судові витрати відшкодуванню не підлягають. Відповідач не вимагав компенсації понесених по справі судових витрат.

Накладена ухвалою про забезпечення позову від 06.02.2018 року з метою забезпечення позову, заборона приватному нотаріусу Слов`янського міського нотаріального округу Орловій Л.О. видавати ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 76-81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу Берзінь-Усова Ірина Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним відмовити.

Заходи забезпечення позову, накладені на підставі Ухвали Слов`янського міськрайонного суду від 06.02.2018 року скасувати.

Скасувати заборону приватному нотаріусу Слов`янського міського нотаріального округу Орловій Любові Олексіївні видавати ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_30 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повний текст рішення виготовлений 13 жовтня 2020 року.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області А.О. Гончарова