РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого-судді Прохоренко В.В.,

секретар Кравченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 24.02.2016 року він надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8 480,00 доларів США та 10 830,00 Євро, які останній зобов`язався повернути в строк до 31.12.2016 року, зі сплатою 2% річних, та у випадку не повернення коштів у строк вказаний в розписці сплатити пеню у розмірі 0,3 %. Крім того, 01.02.2017 року він надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 200,00 доларів США та, які останній зобов`язався повернути в строк до 01.02.2018 року, зі сплатою 3% річних, та у випадку не повернення коштів у строк вказаний в розписці сплатити пеню у розмірі 0,3 %. У встановлений розписками строк відповідач грошові кошти не повернув. Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 24.02.2016 року у розмірі 856 636,44 грн., з якої: 535 262,00 грн. сума основного боргу, 199 538,03 грн. відсотки за користування коштами, 21 249,17 грн. - 3 % річних від простроченої суми боргу, 100 587,24 грн інфляційні втрати та за договором позики від 01.02.2017 року у розмірі 890 832,20 грн., з якої 563,176 грн. сума основного боргу, 242 942,83 грн. відсотки за користування коштами, 15 071,69 грн. - 3 % річних від простроченої суми боргу, 69 641,68 грн. інфляційні втрати .

Ухвалою суду від 24.05.2019 року прийнято справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав з урахуванням уточнень та просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики від 24.02.2016 року та від 01.02.2017 року в іноземній валюті з урахуванням 3% річних та пені з моменту прострочення зобов`язань по день винесення рішення суду.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи подану позивачем заяву та належне повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання суд, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

У відповідності до частини першої та третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передавання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківські рахунки.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до письмової розписки від 24.02.2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8 480,00 доларів СШа та 10 830,00 Євро доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 31.12.2016 року, зі сплатою 2% річних, та у випадку не повернення коштів у строк вказаний в розписці сплатити пеню у розмірі 0,3 %.

Крім того, 01.02.2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20 200,00 доларів США та, які останній зобов`язався повернути в строк до 01.02.2018 року, зі сплатою 3% річних, та у випадку не повернення коштів у строк вказаний в розписці сплатити пеню у розмірі 0,3 %, про що було написано розписку.

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною( сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові №6-50цс 16 від 24.02.2016 року).

Отже, дослідивши боргову розписку про отримання в борг грошових коштів, яка видавалася відповідачу (боржнику) - позивачу (позикодавцю), суд приходить до висновку, що між сторонами укладений письмовий договір позики, який в силу його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових сум позичальнику, тому невиконання відповідачем грошових зобов`язань у встановлені строки, свідчить про порушення ними права позивача, яке підлягає судовому захисту.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язаннями є правовідносинами, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свої зобов`язання і на підставі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 26.10.2019 року в сумі 10 000,00 доларів США.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

З огляду на викладене вище з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти відповідно до розписки від 24.02.2016 року 8 480,00 доларів США та 10 830,00 Євро, та згідно розписки від 01.02.2017 року 20 200,00 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За умовами договору позики від 24.02.2016 сторони погодили щомісячну сплату процентів за користування коштами на суму залишку заборгованості обумовлену строком дії договору, а саме до 31.12.2016 року та згідно розписки від 0102.2017 року до 01.02.2018 року.

При цьому слід зазначити, що право позикодавця по нарахуванню передбачених договором процентів припиняється після спливу визначеного договором строку. Поза межами цього строку права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №14-10цс18, а, отже, позовні вимоги про стягнення процентів за користування коштами підлягають частковому задоволенню.

Зібранні у справі докази свідчать, що договір позики від 24.02.2016 року укладений сторонами строком до 31.12.2016 року та договір позики від 01.02.2017 року укладений сторонами строком до 01.02.2018 року. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що з моменту укладання договорів виплата відповідачем ОСОБА_2 процентів за договорома не здійснювалася.

З урахуванням наведеного, у відповідності до умов договорів позики, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають проценти за користування коштами за договором позики від 24.02.2016 року за період з 24.02.2016 року по 31.12.2016 року у розмірі 1 696,00 доларів США (8 480,00*2%*10) та 2 166,00 Євро (10 830,00*2%*10) відповідно, та за договором позики від 01.02.2017 року за період з 01.02.2017 року по 01.02.2018 року у 7 272,00 доларів США (20 200,00*3%*12).

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги стст.549, 550, 551 ЦК, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (ст.610, п.3 ч.1 ст.611 ЦК) з першого дня прострочення та доти, доки зобов`язання не буде виконане.

Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Отже, позивач має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Вказані висновки викладені у постанові Великої палати ВС від 4.07.2018 у справі №14-154цс18.

Враховуючи, що договорами позики передбачено стягнення пені, то вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Розрахунок пені проводиться за наступною формулою: розмір боргу, помножується на ставку пені ділиться на 100% ділиться на 365 (днів у році) помножується кількість днів прострочення грошового зобов`язання.

Отже, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 пеня за догвором позики від 24.02.2016 року у розмірі 6 707,18., за період із 01.01.2017 року по 21.09.2020 року, які суд вирахував наступним чином 0,3% від суми боргу 600 029,71*0,3%/100%/365*1360 = 6 707,18 грн. та за догвором позики від 01.02.2017 року у розмірі 4 504,23 грн., за період із 02.02.2018 року по 21.09.2020 року, які суд вирахував наступним чином 0,3% від суми боргу 569 070,36*0,3%/100%/365*963 = 4 504,23 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до положень статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційного збільшення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 умови договорів позики не виконано.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Отже, позивач має право на отримання 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання.

Розрахунок 3 % річних проводиться за наступною формулою: розмір боргу, помножується на кількість днів прострочення грошового зобов`язання, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365 (днів у році).

Отже, з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 67 036,03 грн. за договором позики від 24.02.2016 року, за період із 01.01.2017 року по 21.09.2020 року, які суд вирахував наступним чином 3% від суми боргу 600029,71 грн. ? 1360 дні ( кількість днів прострочення із 01.01.2017 року по 21.09.2020 року) ? 3/100/365 = 67 036,03 грн. та 3% річних в розмірі 45 008,41 грн. за договором позики від 01.02.2017 року, за період із 02.02.2018 року по 21.09.2020 року, які суд вирахував наступним чином 3% від суми боргу 569070,36 грн. ? 963 дні ( кількість днів прострочення із 02.02.2018 року по 21.09.2020 року) ? 3/100/365 = 45 008,41 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаними договорами позики є грошові кошти, визначені у доларах США, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики немає.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 9 605,00 грн.

На підставі викладеного, ст.ст. 553, 625, 1046 -1050 ЦК України, керуючись ст. ст. 6-13, 81, 133, 141, 258, 259, 263- 265 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , борг за договором позики від 24.02.2016 року в розмірі: сума основного боргу - 8 480,00 доларів США та 10 830,00 Євро, 2% річних за користування коштами 1 696,00 доларів США та 2 166,00 Євро відповідно, пеня передбачена договором у розмірі 0,3% за кожен день прострочення виконання зобов`язання - 6707,18 грн., 3% річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України - 67 036,03 грн. та борг за договором позики від 01.02.2017 року в розмірі: сума основного боргу - 20 200,00 доларів США, 3% річних за користування коштами - 7 272,00 доларів США, пеня передбачена договором у розмірі 0,3% за кожен день прострочення виконання зобов`язання - 4 504,23 грн., 3% річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України - 45 008,41 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, до для початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Суддя В.В.Прохоренко