Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 752/9777/17

провадження № 61-2857св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Сведбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Кулешір Світлана Орестівна, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Колдіної О. О. від 24 травня 2018 року та постановуКиївського апеляційного суду у складі колегії суддів:

Музичко С. Г., Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., від 19 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М., товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Сведбанк» (далі -

ПАТ КБ «Сведбанк», банком), про визнання дій протиправними, скасування рішення.

Позовну заяву мотивовано тим, що 23 квітня 2004 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якового є ПАТ «Сведбанк», був укладений кредитний договір, предметом якого є надання споживчого кредиту у розмірі 33 000 доларів США під 16% річних, зі строком погашення 23 квітня 2009 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору цього ж дня між ними та банком був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна їм на праві власності квартира

АДРЕСА_1 .

Вказують, що 12 травня 2017 року їм стало відомо, що власником належної їм квартири зареєстровано ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію від 12 квітня 2017 року за реєстраційним номером 20015546.

Зазначені дії приватного нотаріуса як державного реєстратора позивачі вважають неправомірними, оскільки будь-якого повідомлення про перереєстрацію права власності їм не надходило, рішення про державну реєстрацію прийнято нотаріусом без підтвердження фактів укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, без підтвердження завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцями письмової вимоги та повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог кредитора, а також без вчинення будь-яких нотаріальних дій щодо нерухомого майна.

Крім того, позивачі вказують, що дії щодо перереєстрації права власності суперечать положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на вищевикладене, позивачі просили суд визнати неправомірними дії приватного нотаріуса щодо проведення реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та скасувати рішення про проведення такої реєстрації від 12 квітня 2017 року за реєстраційним номером 20015546.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. щодо проведення реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру

АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. від 23 квітня 2017 року про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, оскільки матеріали справи не містять доказів направлення іпотекодержателем вимоги про усунення порушень кредитного договору іпотекодавцям. На момент прийняття рішення щодо здійснення державної реєстрації на предмет іпотеки приватному нотаріусу анульовано доступ до Державного реєстру прав на нерухоме майно, а тому будь-яких дій щодо реєстрації права власності з внесенням запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона не могла вчиняти.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є помилковими, оскільки матеріали справи містять належні та допустимі докази направлення ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на адресу позивачів вимоги про усунення порушень за кредитним договором. ТОВ «ФК «Вектор Плюс» надало приватному нотаріусу для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки усі необхідні документи для вчинення реєстраційної дії, у тому числі й документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Крім того, на момент вчинення приватним нотаріусом зазначеної реєстраційної дії, дію наказу Міністерства юстиції України від 25 січня 2017 року про анулювання доступу нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було зупинено ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 березня 2017 року, а тому вона мала право вчиняти спірну реєстраційну дію.

Суд апеляційної інстанції вважав, що до спірних правовідносин не підлягає застосування положення Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосування, оскільки позивачами 01 грудня 2016 року з Антикорупційним вісником «Ваша Надія» укладено договір оренди житлового приміщення, що свідчить про те, що спірна квартира не використовується як їх місце постійного проживання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що на час вчинення спірної реєстраційної дії, договору про добровільну передачу квартири у власність ТОВ «ФК «Вектор Плюс», як того вимагають чинне законодавство та умови договору іпотеки, укладено не було. Вказують, що матеріали справи не містять доказів щодо направлення іпотекодержателем іпотечної вимоги іпотекодавцям щодо усунення порушень кредитного договору та можливого звернення стягнення на предмет іпотеки, які повинні були бути надані нотаріусу при здійсненні реєстрації права власності. Нотаріусу не були надані всі необхідні документи для вчинення реєстраційної дії. Суди помилково вважали, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки укладення договору оренди частини житлового приміщення не підтверджує того факту, що зазначене нерухоме майно не було єдиним місцем їх проживання.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 08 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 квітня 2004 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит у розмірі 33 000 доларів США під 16% річних, зі строком повернення - 23 квітня 2009 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, цього ж дня між банком, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є належна позивачам квартира АДРЕСА_1 (загальна площа

69,00 кв. м).

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки сторони згідно з пунктом 13.3 договору іпотеки погодили можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 13.3.1 договору іпотеки передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, при цьому, вважається, що предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателю за ціною, що дорівнює розміру заборгованості позичальника по основному зобов`язанню.

ТОВ «ФК «Вектор Плюс» придбало право вимоги за договором кредиту

від 23 квітня 2004 року на підставі договору факторингу від 28 листопада

2012 року № 15, укладеному з ПАТ «Сведбанк».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно слідує, що 12 квітня

2017 року на підставі запису про право власності № 20015546 ТОВ «ФК «Вектор Плюс» є власником квартири

АДРЕСА_1 , що належала на праві власності позивачам.

Підставою внесення цього запису вказано рішення приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. від 18 квітня

2017 року № 34815872.

Відповідно до свідоцтва, виданого 04 червня 2015 року приватним нотаріусом Чуловським В. А., ним була направлена цінним листом із рекомендованим повідомленням заява ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на ім`я ОСОБА_1 про усунення порушень кредитного договору (а. с. 102 т. 1).

Доказів отримання вимоги про усунення порушень кредитного договору ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Така вимога була отримана лише ОСОБА_2 (а. с. 106 т. 1).

Установлено, що Ѕ частини квартири

АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, була набута ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 квітня 1996 року, а інша Ѕ частина ОСОБА_2 на підставі договору дарування

від 04 лютого 1997 року, тобто не за кредитні кошти.

Даних про реєстрацію позивачів за місцем знаходження спірного майна та постійного проживання у ньому, матеріали справи не містять.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 зазначеного Закону).

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк

та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи

на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір

про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час

укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором

між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, Закон України «Проіпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження

в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Суд апеляційної інстанції встановив, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» направило на ім`я іпотекодавців повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

Однак, доказів отримання вказаного повідомлення боржником та іпотекодавцем ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

При цьому отримання 20 січня 2014 року зазначеної вимоги лише одним із співвласників іпотечної квартири - ОСОБА_2 (а. с. 106 т. 1) не може свідчити про правомірність здійснення приватним нотаріусом реєстраційної дії, оскільки Порядок передбачає направлення та одержання такої вимоги як іпотекодавцем так і боржником, на що суд апеляційної інстанції не звернув.

Посилання апеляційного суду на свідоцтво, видане 04 червня 2015 року приватним нотаріусом Чуловським В. А., як на доказ отримання боржником вимоги є необґрунтованим.

Згідно зі статтею 84 Закону України «Про нотаріат» нотаріус передає заяви громадян, підприємств, установ та організацій іншим громадянам, підприємствам, установам і організаціям, якщо вони не суперечать закону та не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви передаються поштою із зворотним повідомленням або особисто адресатам під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів. На прохання особи, що подала заяву, їй видається свідоцтво про передачу заяви.

За правилами пункту 3 глави 20 розділу ІІПорядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, заяви подаються нотаріусу належним чином оформлені і не менше ніж у двох примірниках, один з яких пересилається поштою зі зворотним повідомленням або особисто передається адресатам під розписку. Витрати, пов`язані з поштовою пересилкою заяви чи з використанням інших технічних засобів, оплачуються заявником.

Підтвердженням отримання ОСОБА_1 письмової вимоги товариства, яка, як зазначено у вищезгаданому свідоцтві нотаріуса, пересилалася поштою рекомендованим листом, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постанові

від 11 квітня 2017 року у справі № 21-1458а16.

Однак суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи було подано таке повідомлення про вручення вимоги ОСОБА_1 , як і документ про оплату послуг пересилання поштового відправлення, товариством разом із іншими документами для проведення державної реєстрації права.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про те, що товариством виконано вимоги Порядку щодо надання документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем ОСОБА_1 письмової вимоги іпотекодержателя, є передчасними.

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс»).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про те, що за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», така реєстрація проведена з дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції.

Висновки щодо обов`язкового дотримання кредитором вимог Порядку викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня

2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661цс18) та

від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Крім того, у позовній заяві позивачі просили визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса від 12 квітня 2017 року за індексним номером 20015546, однак у матеріалах справи відсутнє таке рішення,

інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно також не містить відомостей щодо наявності зазначеного рішення.

Встановлення дати прийняття приватним нотаріусом рішення про реєстрацію за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на предмет іпотеки має велике значення, з огляду на анулювання приватному нотаріусу доступу до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом з тим, доводи касаційної скарги позивачів про відсутність їх волевиявлення на передачу у власність банку предмета іпотеки є необґрунтованими, оскільки підписавши іпотечний договір, сторони обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору - звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності до іпотекодержателя (пункт 13.3.1 договору іпотеки).

При цьому саме по собі застереження у договорі і є відповідним договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому укладення окремого правочину чинним законодавством не вимагається. Зазначене мало б місце лише у разі відсутності застереження у договорі іпотеки про можливість реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є необґрунтованими.

Однією із умовою для застосування зазначеного мораторію є те, що нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, однак позивачі 01 грудня 2016 року уклали з Антикорупційним вісником «Ваша Надія» договір оренди спірного житлового приміщення на один рік, що свідчить про те, що спірна квартира не використовується як їх місце постійного проживання. Протилежного позивачі не довели.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлено,

а тому постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Кулешір Світлана Орестівна, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року скасувати,

а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович