Постанова

Іменем України

07 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 636/4562/17

провадження № 61-17028св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 березня 2019 року у складі судді: Гуменного З. І., додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 12 червня 2019 року у складі судді: Гуменного З. І. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного акціонерного товариства «ОТП банк» (далі - АТ «ОТП банк», банк) про захист прав споживача, визнання окремих умов договорів про надання споживчого кредиту недійсними, повернення зайво сплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, щоміж позивачем та банком було укладено шість кредитних договорів, згідно з якими він отримав від банку кредитні кошти загальною сумою 90 000,00 грн., дані кредитні кошти були отримані ним на споживчі цілі. У цих договорах, окрім відсотків за користування зазначеними вище кредитними коштами, банком були передбачені щомісячні комісії 2 %, одноразові комісії та страхові платежі. Вважає, що умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування (управління) кредитом, про сплату за оформлення Договору і про придбання послуг страхування є незаконними. Крім того, вказував, що протиправні дії відповідача приголомшили його, порушили нормальний життєвий уклад, що призвело до втрати можливості приймати правильні рішення, продовжувати звичний для нього спосіб життя і режим існування, у зв`язку з чим вважає, що ці негативні наслідки завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 50 000,00 грн. та просить стягнути її з відповідача.

ОСОБА_1 просив:

визнати недійсними умови договорів № від 18 травня 2013року; № від 12 вересня 2013 року; № від 27 лютого 2014 року; № 209911577 від 10 грудня 2014 року; № від 10 грудня 2014 року; № від 10 грудня 2014 року, записані в пунктах 1.1., 1.2.1. і 1.4.4., щодо зобов`язання позичальника сплачувати комісійні та страхові платежі;

зобов`язати АТ «ОТП Банк» повернути зайво сплачені кошти у вигляді комісії 2% та інших одноразових комісій і страхових платежів за кредитними договорами у розмірі 78 834 грн;

стягнути з АТ «ОТП Банк» на його користь 52 000 грн інфляційних втрат, 13 000,00 грн 3% річних за користування чужими коштами у розмірі;

стягнути з АТ «ОТП Банк» моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 06 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними умови договорів № від 18 травня 2013 року; № від 12 вересня 2013 року; № від 27 лютого 2014 року; № 209911577 від 10 грудня 2014 року; № від 10 грудня 2014 року; № від 10 грудня 2014 року, записані в пунктах 1.1., 1.2.1. і 1.4.4. щодо зобов`язання позичальника сплачувати комісійні та страхові платежі.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване, тим що наявні підстави для визнання недійсними умови договорів про надання споживчого кредиту № від 18 травня 2013 року; № від 12 вересня 2013 року; № від 27 лютого2014 року; № 209911577 від 10 грудня 2014 року; № від 10 грудня 2014 року; № від 10 грудня 2014 року, вказані в пунктах 1.1., 1.2.1. і 1.4.4. щодо зобов`язання позичальника сплачувати комісійні та страхові платежі. Як встановлено судом, банк за недійсним пунктом договору отримував від позивача грошові кошти, а саме плату у вигляді комісії та страхових платежів за кредитними договорами, які, відповідно до положень частини першої статті 216 ЦК України, має повернути позивачу. У спорах про захист прав споживачів цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така шкода завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. В той же час, позивач в обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди посилається на інші підстави.

Додатковим рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 12 червня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ОТП банк» щодо зобов`язання відповідача повернути зайво сплачені кошти у вигляді комісії 2% та інших одноразових комісій і страхових платежів за кредитними договорами у розмірі 78 834,00 грн; стягнення з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду у вигляді 52 000,00 грн інфляційних витрат, трьох процентів річних за користування чужими коштами в розмірі 13 000,00 грн, а всього 65 000,00 грн, а також стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн.

Додаткове рішення мотивоване тим, що враховуючи, що судом задоволено позовні вимоги лише в частині визнання недійсними умов договорів № від 18 травня 2013 року; № від 12 вересня 2013 року; № від 27 лютого 2014 року; № 209911577 від 10 грудня 2014 року; № від 10 грудня 2014 року; № від 10 грудня 2014 року, записаних в пунктах 1.1., 1.2.1. і 1.4.4 щодо зобов`язання позичальника сплачувати комісійні та страхові платежі, а в іншій частині позовних вимог відмовлено, то вимоги щодо зобов`язання АТ «ОТП Банк» повернути зайво сплачені кошти у вигляді комісії 2 % та інших одноразових комісій і страхових платежів за кредитними договорами у розмірі 78 834 грн; стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду у вигляді 52 000 грн інфляційних витрат, трьох процентів річних за користування чужими коштами в розмірі 13 000,00 грн, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн задоволенню не підлягають.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 березня 2019 року та додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 12 червня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків недійсних правочинів у спірних правовідносинах, відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи. Підстав для стягнення зайво сплачених позивачем коштів у вигляді комісії 2% та інших одноразових комісій і страхових платежів за кредитними, стягнення інфляційних витрат, трьох процентів річних за користування чужими коштами, відшкодування моральної шкоди, суд не вбачає. Пунктом 1.3.3. договорів від 18 травня 2013 року, від 12 вересня 2013 року, від 27 лютого 2014 року, від 10 грудня 2014 року, від 10 грудня 2014 року, від 10 грудня 2014 року сторони також передбачили, що порядок здійснення повідомлень, порядок і строки проведення взаєморозрахунків між банком і позичальником, здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства України. При цьому сума комісії та вартість оформлення кредиту, сплачені позичальником, не повертаються. Пункт 1.3.3. кредитних договорів недійсним не визнавався є чинним, тому відсутні підстави для повернення позивачу сплачених ним комісійних платежів за кредитними договорами від 18 травня 2013 року, від 12 вересня 2013 року, від 27 лютого 2014 року, від 10 грудня 2014 року, від 10 грудня 2014 року, від 10 грудня 2014 року. Крім того, відсутні підстави і для повернення страхових платежів, оскільки строк дії договору страхування сплив, даних про неналежне виконання зобов`язань страховика за договором страхування на виконання вказаних кредитних договорів - матеріали справи не містять.

Аргументи учасників справи

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо повернення зайво сплачених коштів у розмірі 77 942,00 грн, стягнення процентів у сумі 18 267,76 грн, інфляційних втрат у сумі 85 434,45 грн, та відшкодування моральної шкоди у розмірі 65 000,00 грн та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким задовольнити позовні вимоги та залишити без змін судові рішення у частині задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судового рішення суду першої інстанції у резолютивній частині чомусь не відповідає висновку мотивувальної частини рішення. У мотивувальній частині рішення від 06 березня 2019 року вказано, що «Щодо позовних вимог у частині застосування правових наслідків недійсності кредитного договору, суд приходить до висновку про їх задоволення...», але у резолютивній частині рішення такий правомірний висновок суду з незрозумілих підстав не знайшов своєї реалізації. Суд першої інстанції практично нічим не мотивував і не обґрунтував свої рішення про відмову у задоволенні частини позовних вимог, ні правовими нормами, ні фактами, ні обставинами, ні матеріалами справи. Суди не виконали завдання цивільного судочинства в частині справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення даної справи з метою ефективного захисту прав і законних інтересів позивача. Роблячи спробу мотивування своїх рішень принципом пропорційності суди не врахували завдання цивільного судочинства і особливості предмета спору. Суди обох інстанцій не застосували правові норми матеріального права, які зобов`язані були застосувати. Апеляційний суд не врахував, що пункт 1.3.3. відсутній у трьох із шести кредитних договорах, а у трьох інших договорах пункт 1.3.3. записаний у пункті 1.3. «Надання кредиту» і у цьому підпункті мова йде про неможливість повернення сплаченої позичальником суми комісії та вартості оформлення кредиту. Тобто, у цьому підпункті не йде мова про те, що сторони домовились про неможливість повернення зайво сплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди, що є предметом позовних вимог позивача.

Аналіз доводів та вимог касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про повернення безпідставно сплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат, відшкодування моральної шкоди. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 були укладені договори про надання споживчого кредиту:

договір про надання споживчого кредиту № від 18 травня 2013 року у розмірі 30 000,00 грн;

договір про надання споживчого кредиту № від 12 вересня 2013 року у розмірі 30 000,00 грн;

договір про надання споживчого кредиту № від 27 лютого 2014 року у розмірі 30 000,00 грн;

договір про надання споживчого кредиту № від 10 грудня 2014 року у розмірі 17 250,00 грн;

договір про надання споживчого кредиту № від 10 грудня 2014 року у розмірі 21 144,50 грн;

договір про надання споживчого кредиту № від 10 грудня 2014 року у розмірі 26 452,59 грн.

У договорах про надання споживчого кредиту сторони обумовили встановлення щомісячні комісії у розмірі 2%, одноразові комісії та страхових платежів, а саме:

пунктом 1.1. договорів про надання споживчого кредиту передбачено, що банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: передбачено валюту кредиту, цільове призначення кредиту, строк, розмір відсоткової ставки;

у пункті 1.2.1. вказаних договорів про надання споживчого кредиту зазначено, що банк надає позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов кредитного договору, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені кредитним договором та Додатком №1 «Графік платежів», що є його невід`ємною частиною, а також виконувати умови кредитного договору;

у пунктах 1.3.3. договорів про надання споживчого кредиту № від 18 травня 2013 року, № від 12 вересня 2013 року, № від 27 лютого 2014 року зазначено, що сума комісії та вартість оформлення кредиту, сплачені позичальником не повертаються. У договорах про надання споживчого кредиту № від 10 грудня 2014 року, № від 10 грудня 2014 року, № від 10 грудня 2014 року така умова відсутня;

у пунктах 1.4.4. договорів про надання споживчого кредиту № від 18 травня 2013 року, № від 12 вересня 2013 року, № від 27 лютого 2014 року зазначено, що за обслуговування кредиту позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в Графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного договору;

у пункті 1.4.4. договорів про надання споживчого кредиту № від 10 грудня 2014 року, № від 10 грудня 2014 року, № від 10 грудня 2014 року зазначено, що за управління кредитом позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в Графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного договору

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що:

«надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

За таких умов, пункти 1.3.3. договорів про надання споживчого кредиту № від 18 травня 2013 року, № від 12 вересня 2013 року, № від 27 лютого 2014 року, в яких зазначено, що сума комісії та вартість оформлення кредиту, сплачені позичальником не повертаються, є нікчемними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі справа № 396/29/17 (провадження № 61-29467св18) зазначено, що «Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:

(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;

(б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;

(в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що «дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг».

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При відмові в задоволенні позовних вимог про повернення безпідставно сплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди суди не врахували, що пункти 1.3.3. договорів про надання споживчого кредиту № від 18 травня 2013 року, № від 12 вересня 2013 року, № від 27 лютого 2014 року також є нікчемними, а в договорах про надання споживчого кредиту № від 10 грудня 2014 року, № від 10 грудня 2014 року, № від 10 грудня 2014 року така умова відсутня. За таких обставин, суди по суті вимоги про повернення безпідставносплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди не розглянули та зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про повернення безпідставно сплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат, відшкодування моральної шкоди та судових витрат скасувати та справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 березня 2019 року, додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 12 червня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ОТП Банк» про повернення безпідставно сплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат, відшкодування моральної шкоди та судових витрат скасувати.

Справу № 636/4562/17 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ОТП Банк» проповернення безпідставно сплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди та судових витрат, передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 березня 2019 року, додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 12 червня 2019 року та постанова Харківського апеляційного суду в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук