Провадження № 2/760/3571/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Кривулько С.В., Ступак М.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В :

03.09.2018 позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, яким позивач просить суд:

- визнати недійсним з моменту укладення договір дарування жилого будинку від 20 листопада 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-4003;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати за оплату судового збору у розмірі 704,80 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що в травні 2018 року їй стало відомо про наявність договору дарування жилого будинку від 20.11.1998 згідно з яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар 13/100 частин жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказує, що в договорі дарування було вказано про належність 13/100 частин жилого будинку ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.1998.

Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 15.10.1992 за ОСОБА_3 було визнано право власності на 13/25 частини будинку.

Вважає, що оскільки ОСОБА_5 на момент укладення спірного договору дарування не був одноосібним власником жилого будинку, то він не міг відчужити його частину в тому обсязі, що вказано в договорі, чим порушено права позивача, яка на той час володіла більшою частиною будинку.

З урахуванням вищенаведеного просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

03.09.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Ухвалою суду від 04.09.2018 у справі відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою суду від 20.11.2018 справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін.

07.12.2018 відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, яким позов не визнала. Зазначає, що на момент укладення оскаржуваного договору дарування ОСОБА_5 належало 12/25 (48/100) часток житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями від 01.02.1988 та рішення Залізничного районного суду м. Києва від 15.10.1992, відтак ОСОБА_5 подарував їй 13/100 часток житлового будинку з належних йому 48/100 часток, а тому права позивача порушені не були.

15.10.2019 ухвалою суду витребувано з Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірені матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування жилого будинку від 20.11.1998 та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 3-4003.

11.02.2020 залучено до участі у справі третьою особою ОСОБА_6 .

Позивач в судове засідання не з`явилася.

Представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, як необґрунтованого.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про час та місце справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд до відома не поставив.

Третя особа Дев`ята Київська державна нотаріальна контора, просила суд розглянути справу у відсутності її представника на ухвали рішення в межах чинного законодавства.

Суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явилися.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, письмові докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд приходить до такого висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст.55 Конституції України).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частина 3 ст.129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно з п.4 ч.3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Судом встановлено, що 01.02.1988 між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_7 продав, ОСОБА_5 купив жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчено Бірюковою Г. Ю. старшим державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1 - 459. 15.02.1988 домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу і записано в реєстрову книгу під № 7184.

Рішенням Залізничного районного народного суду м. Києва від 15.10.1992 у справі № 2-1015 за 1992 рік позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ житлового будинку задоволено. Розділено домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та виділено в особисту власність ОСОБА_3 13/25 частин будинку, а 12/25 частин будинку виділено в особисту власність ОСОБА_5 .

Реєстраційним посвідченням від 24.12.1993 за № 7184 Київське міське бюро технічної інвентаризації посвідчило, що 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі рішення народного суду Залізничного району від 15.10.1992 і записано в реєстрову книгу за № 7184.

20.11.1998 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування жилого будинку, за яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар 13/100 частин жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Даний договір посвідченого Бочковою Н. Г. державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3-4003. 30.11.1997 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_4 на підставі договору дарування та зареєстровано в реєстровій книзі під №7184.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації Київської міської ради від 17.05.2016 ПБ-2016 №665 повідомлено, що згідно з даними Бюро, 13/25 частин жилого будинку АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішення Народного суду Залізничного району від 15.10.1992.

З наданих Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою належним чином завірених копій матеріалів нотаріальної справи вбачається, що при посвідченні договору дарування від 20.11.1998 нотаріусом було перевірено належність ОСОБА_5 13/100 частин жилого будинку на підставі інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації.

Пунктом 4 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Станом на дату укладення оспорюваного договору дарування від 20.11.1998 чинним був Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 із змінами і доповненнями.

Згідно з ч.1 ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦК УРСР повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Згідно з ч.1 ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Статтею 244 ЦК УРСР визначено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Статтею 112 ЦК УРСР визначено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно з ч.4 ст.113 ЦК УРСР кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.

Як встановлено вище, на момент укладення оспорюваного договору дарування від 20.11.1998 ОСОБА_5 належало 12/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , що становило 48/100 частин, з яких 13/100 він подарував відповідачу ОСОБА_4 .

При цьому, частка ОСОБА_3 у спільній частковій власності після укладення оспорюваного договору дарування від 20.11.1998 не змінилася та становила 13/25 частин.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що договір дарування від 20.11.1998 відповідає вимогам закону, чинним на момент його укладення, а цивільне право та майнові інтереси позивача не були порушені.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Враховуючи наведене, суд вважає, що з урахуванням встановлених обставин, вимоги позивача в обґрунтування позову не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 20.11.1998 є недоведеними та не підтверджені належними доказами у справі, а тому позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову по суті, підстав для застосування у спірних правовідносинах строку позовної давності на звернення до суду немає.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 41, 44, 47, 48, 112, 113, 227, 243, 244 ЦК УРСР, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76 - 83, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Букіна