Провадження 22-ц/812/665/20 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

31 березня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Галущенка О.І., Лівінського І.В.,

із секретарем Цуркан І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області, ухваленого 23 січня 2020 року під головуванням судді Демінської О.І., в приміщенні цього ж суду, у справі № 482/1936/19, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 жовтня 2006 року між Банком і відповідачкою укладений кредитний договір №б/н (у формі анкети-заяви), згідно якої позичальник отримав кредит, у розмірі 9600 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 31 серпня 2019 року у розмірі 38472 грн. 22 коп., а саме: 8765 грн. 89 коп. - тіло кредиту, 27298 грн. 13 коп. - відсотки за користування кредитом, 100 грн. пеня та комісія, а також штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 1808 грн. 20 коп.

Посилаючись на наведене, Банк просив стягнути з відповідачки вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2020 року в позов Банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 жовтня 2006 року у розмірі 8765,89 грн. заборгованість за кредитом. В частині стягнення процентів, пені, комісії, штрафів відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов`язань утворилась заборгованість за тілом кредиту, яка підлягає стягненню з останньої на користь банку.

Відмовляючи у позові в частині стягнення процентів, пені, комісії, штрафів, суд виходив з того, що у анкеті-заяві позичальника процентна ставка зазначена, а надані Банком Умови та Правила надання банківських послуг не містять умов щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, комісії, штрафів, їх розмір і порядок нарахування. Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, отже їх не можна вважати складовою кредитного договору.

Не погодившись із рішенням суду в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам, Банк подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні відсотків скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині в повному обсязі.

Банк, обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази, які містяться в матеріалах справи та залишив поза увагою, що у анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 20 жовтня 2006 року сторони узгодили процентну ставку у розмірі 36 відсотків із розрахунку 360 днів у році, тому у суду не було правових підстав відмовляти в позові в частині стягнення відсотків.

Оскільки аргументи апеляційної скарги зводяться до не згоди з рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2020 року в частині відмови Банку у стягненні заборгованості по процентам, а в іншій частині рішення не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції, відповідно до правил ст. 367 ЦПК України не перевіряється.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 жовтня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

За умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, які викладені на банківському сайті складають між ним та банком договір.

У заяві позичальника домовленості сторін щодо встановлення строку дії договору немає.

За розрахунком банку станом на 31 серпня 2019 року утворилася заборгованість в розмірі 38 472,22 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 8765,89 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 27298,13 грн; заборгованості за пенею та комісією - 100 грн; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована складова) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 1808,20 грн.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційному суду представником позивача на підтвердження доводів апеляційної скарги були надані довідки про строк дії картки, зміну кредитного ліміту та виписка по особовому рахунку позичальника.

З метою з`ясування обставин чи мав кредитор право на отримання процентів від суми позики у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання, подані Банком докази прийняті до уваги під час апеляційного перегляду справи, оскільки мають виключне значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається із наданих Банком документів, зазначених вище, на ім`я ОСОБА_1 було відкрито рахунок SAMD № S534, під який отримано картку № НОМЕР_1 зі строком дії до жовтня 2013 року, з кредитним лімітом 250 грн, 04 лютого 2011 року ОСОБА_1 отримала картку № НОМЕР_2 зі строком дії до липня 2014 року, 11 червня 2014 року отримала ще одну картку № НОМЕР_3 зі строком дії до березня 2018 року, 22 вересня 2017 року картку № НОМЕР_4 строком дії до вересня 2021 року.

Починаючи з 13 квітня 2007 року Банком неодноразово змінювався кредитний ліміт по кредитним карткам та 13 серпня 2013 року його було встановлено в розмірі 9 600 грн., а 11 березня 2015 року зменшено до 9020 грн.

Згідно виписки про рух коштів за рахунком, ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами у збільшеному кредитному ліміті та періодично здійснювала платежі різних розмірів на погашення заборгованості без дотримання строків.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно умов кредитного договору від 20 жовтня 2006 року, оформленого заявою позичальника, сторони погодили, що базова процентна ставка складає 36 % з розрахунку 360 днів на рік, а порядок погашення заборгованості мав відбуватися шляхом внесення щомісячних платежів в розмірі 7% від суми боргу (а.с.11).

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони не обумовили у письмовому вигляді сплату відсотків за користування кредитом.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Укладений між сторонами кредитний договір від 20 жовтня 2006 року не містить строку повернення кредиту (користування ним).

До суду з вимогами про стягнення заборгованості банк звернувся в жовтні 2019 року.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Суд першої інстанції не дослідив належним чином умови кредитного договору, оформленого заявою позичальника, не врахував узгоджених між сторонами умов щодо сплати процентів та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з позичальника на користь Банку відсотків за користування кредитними коштами.

Разом з тим погодитись з розрахунком заборгованості по відсоткам, наданим позивачем, не можна.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. (ч.3 ст. 1056-1)

Розмір відсотків за користування кредитом визначений у анкеті - заяві, становить 36 % на рік (3% на місяць), проте із розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались відсотки як у передбаченому розмірі, так і у підвищеному розмірі, а саме: 72%, 30%, 34,8 % та 43,2 % на рік.

Оскільки процентна ставка визначена в анкеті - заяві позичальника є фіксованою, тому вона не може змінюватись у сторону її збільшення протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору.

Банк, обґрунтовуючи право вимоги в частині розміру і порядку нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою (далі - Правила), якими передбачено право банку змінювати відсоткову ставку у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору.

Однак, такі посилання Банку є безпідставні, оскільки надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а тому відсутні підстави вважати, що саме ці Умови та Правила розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Враховуючи, що визначений Банком розмір заборгованості за процентами за користування кредитом суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді, заборгованість за процентами підлягає стягненню виходячи з узгодженої сторонами відсоткової ставки у 36% річних за весь час користування кредитом.

Таким чином, заборгованість по відсоткам має становити 20056 грн.35 коп. виходячи з наступного розрахунку: 8 765,89 грн (тіло кредиту)*36% (процентна ставка) / 360 (кількість днів у році) *2288 (кількість днів за які здійснюється нарахування).

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що починаючи з 20 жовтня 2006 року по 31 серпня 2019 року ОСОБА_1 погашено відсотків на загальну суму 42 424 грн. 35 коп (11-а колонка розрахунку), отже заборгованості за відсотками за користування кредитом відсутня у зв`язку з їх сплатою позичальником у повному обсязі. За таких обставин колегія не вбачає підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача нарахованих відсотків за користування кредитними коштами.

Вирішуючи спір в частині вимог Банку щодо стягнення відсотків, суд першої інстанції наведених вище обставин не врахував, помилково застосував правову позицію, викладену в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 №342/180/17, відмовивши у стягненні відсотків, виходячи з того, що Банком не надано доказів щодо можливості їх нарахування за правилами, які діяли на час укладання договору, також доказів того, що відповідачка ознайомлена з новими Правилами та Умовами.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанцій змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 31.03.2020 р.