Справа №: 671/77/20

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2020 року Волочиський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Ніколової С.В.,

з участю секретаря судового засідання Хрупайло Т.В.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі суду в м.Волочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення збитків,

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 125997 грн 49 коп., спричинених несвоєчасним виконанням зобов`язання. В обгрунтування позову вказував, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року у справі № 344/3066/14-ц частково задоволено поданий ним, ОСОБА_3 , позов до відповідачки ОСОБА_1 та стягнуто з останньої на його користь 64000 грн. основного боргу, 832 грн. інфляційних збитків та 930 грн. 57 коп. 3% річних, а також судовий збір у розмірі 820 грн.52 коп. На виконання даного рішення 24 липня 2015 року Волочиським ВДВС було відкрито виконавче провадження № 48230084, в якому виконавчі дії вчинялися до 11 січня 2020 року. Вказує, що зазначеним рішенням суду встановлено, що за умовами договору позики, відповідачка зобов`язувалася сплатити кошти до 01 вересня 2013 року і згідно з п. 1 договору позики предметом договору є грошові кошти в розмірі 64000 грн., що еквівалентно 8000 доларів США. Вказує, що остаточний розрахунок по договору позики здійснено 11 січня 2020 року, тому з врахуванням курсу долара США станом на 11 січня 2020 року 23,97 грн. за 1 долар США, несвоєчасним виконанням відповідачкою зобов`язання йому було заподіяно збитки у розмірі 125997 грн. 49 коп. Відповідач, посилаючись на норми ст.ст. 22, 526, 533 ЦК України просив стягнути з відповідачки 125997 грн. 97 коп. збитків, причинених несвоєчасним розрахунком по договору позики від 02.08.2012 року.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені (а.с. 98, 100, 101). В надісланій на електронну адресу суду заяві, позивач просить суд розгляд справи проводити без його участі та без участі його представника, позов підтримує. (а.с. 84)

Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечує. Зазначає, що відповідачкою 27 грудня 2016 року було повністю сплачено заборгованість згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року у справі № 344/3066/14-ц, на підтвердження чого подала квитінцію № 20177161 від 27.12.2016 року. У відзиві на позов вказує, що сума позову, заявлена відповідачем, не є збитками за своєю правовою природою, тому не підлягає стягненню на його користь. Просить суд врахувати те, що між сторонами виникли зобов`язальні відносини щодо суми коштів у розмірі 64000 грн., оскільки зобов`язання повернути кошти у розмірі, еквівалентному 8000 доларів США у договорі позики немає. Крім того, зазначає, що обставини, на які посилається позивач в позові щодо заподіяння йому збитків, досліджувалися в рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року. Також, представник відповідачки подала письмову заяву про застосування строку позовної давності. Просить врахувати, що позивачем пропущено трирічний строк для звернення до суду з метою захисту порушеного права, який слід рахувати з часу винесення судом рішення - з 21 жовтня 2014 року по 21 жовтня 2017 року.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 02.08.2012 року, інфляційних збитків, трьох процентів річних та збитків у зв`язку зі зміною курсу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 64000 грн. основного боргу, 832 грн. інфляційних збитків та 930 грн. 57 коп. - три проценти річних, а всього 65762 грн. 57 коп. заборгованості за договором позики від 02.08.2012 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 820 грн. 52 коп. судового збору. Дане рішення ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2014 року залишено без змін.

Як вбачається зі змісту зазначеного рішення суду, спірні правовідносини між сторонами виникли з договору позики від 02.08.2012 року, пунктом 1 якого визначено, що ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 64000 грн., що станом на день укладення договору згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 8000 доларів США. У п. 2 цього ж договору сторони домовилися, що ОСОБА_1 зобов`язана повернути зазначену вище суму рівними частками у визначені сторонами строки - до першого вересня 2013 року. Судом було відмовлено в позові частині стягнення збитків у зв`язку зі зміною курсу валюти, оскільки за умовами договору (п.2) зобов`язання боржника, а саме сума коштів, яку належало повернути ОСОБА_3 , не ставилася у залежність від офіційного курсу валюти (долара США) на день платежу.

Позивачем ОСОБА_3 до позову про стягнення збитків, поданого до Волочиського районного суду, додана копія дублікату квитанції від 11 січня 2017 року про отримання ним грошових коштів у сумі 65762 грн. 57 коп. (а.с. 5)

Згідно з наданою Волочиським районним ВДВС інформацією від 05.08.2020 року, виконавче провадження № 48230084 по виконанню рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року у справі № 344/3066/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів у сумі 65762 грн. 57 коп. закінчене 30 травня 2016 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду на підставі квитанції від 29.04.2016 року.

Представник відповідачки в судовому засіданні пояснила, що кошти у сумі 65762 грн. 57 коп., сплачені ОСОБА_1 на підставі квитанції від 29.04.2016 року, однак були повернуті платнику 30.06.2016 року. В подальшому, 27 грудня 2016 року зазначена суму коштів була сплачена ОСОБА_1 згідно квитанції № 20177161 від 27 грудня 2016 року. (а.с. 87, 103) Тобто, відповідачка повністю сплатила заборгованість згідно з судовим рішенням.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 у позовній заяві зазначав, що несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення з відповідачки на його користь суми боргу за договором позики спричинило йому збитки. Ці збитки полягають у зміні офіційного курсу іноземної валюти долара США, оскільки в договорі позики сторони визначили еквівалент гривні до далару у відношенні 8,00 грн. за долар, з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання - 11 січня 2020 року.

Ухвалою від 19 серпня 2020 року Волочиським районним судом було виконано інформаційну функцію, покладену на суд цивільним процесуальним законодавством, та роз`яснено позивачу ОСОБА_3 його обов`язок подати суду докази на підтвердження обставин, зазначених в позовній заяві про здійснення відповідачкою остаточного розрахунку за договором позики від 02 серпня 2012 року саме 11 січня 2020 року, а також роз`яснено, що позивач має право подати клопотання про витребування таких доказів судом, у разі неможливості самостійно надати докази. Дану ухвалу позивач та його представник отримали, однак, не скористались своїм право подати суду відповідні докази.

Вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги, що позивач ототожнює поняття «збитки» за прострочення зобов`язання та «курсова різниця» щодо грошової одиниці зобов`язання.

Аналізуючи підстави для застосування положень статті 22 ЦК України до позовних вимог про стягнення курсової різниці, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року зробила такі правові висновки.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року

№ 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193, та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Підсумовуючи викладене вище, суд вважає, що «курсова різниця» не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності та відповідно до наведених вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Посилання представника відповідача про необхідність відмови позивачу в позові у зв`язку з пропуском ним строку звернення до суду, суд до уваги не приймає з наступних підстав.

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, з викладеного слідує, що рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в зв`язку з закінченням строків позовної давності, може бути ухвалено судом лише у випадку доведеності вимог позивача та відсутні причини для його поновлення.

Враховуючи те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , застосування судом наслідків спливу позовної давності не грунтуються на законі.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 49, 77, 78, 80 - 81, 110, 141, 247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення збитків відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 17.09.2020 року.

Суддя: