БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/746/2020
Провадження № 2/497/483/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретарів судового засідання - Бекметової Х.В., Ковтун О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Марочкіна В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» (надалі ПрАТ «Болградський виноробний завод) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом (а.с.1-8) та просила постановити рішення, яким стягнути з ПрАТ «Болградський виноробний завод» на її, позивача користь заборгованість:

- по заробітної платі в сумі 2384.20 гривень,

- компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 450.57 гривень,

- середній заробіток за період затримки розрахунку з 06 лютого 2020 року по 12 червня 2020 року в сумі 23677.05 гривень,

- моральну шкоду в сумі - 5 000.00 гривень,

а всього 31 511.82 гривень.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 01.12.2015 року по 05.02.2020 року працювала в ПрАТ «Болградський виноробний завод» на посаді бухгалтера підприємства.

05 лютого 2020 року була звільнена за власним бажанням. При звільненні позивачем нараховано компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, тобто розрахункові в розмірі 2384.20 гривень.

На час звернення з цим позовом до суду 16.06.2020 року вказана сума позивачу виплачена не була, а відтак товариство має нести відповідальність за ст.ст.116, 117 КЗпП України, та за порушення строків виплати заборгованості по розрахунковим коштам має сплатити середній заробіток за час затримки виплати та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, та саму заборгованість.

Позивач також вважає, що діями відповідача їй завдано моральні страждання, оскільки вона втратила душевний спокій, багато часу та нервів витратила на непоодинокі звернення до відповідача з приводу виплати заборгованості, змушена була терпіти приниження з боку голови правління, тощо. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 5 000.00 гривень, та просить стягнути з відповідача.

Ухвалою від 17.06.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду на 05.08.2020 року о 10:00 годині (а.с.18).

05.08.2020 року в судовому засідання оголошено перерву, надано сторонам можливість укласти мирову угоду, оскільки відповідач визнав частину позовних вимог (а.с.26), та продовження судового розгляду призначено на 31.08.2020 року об 11:00 годині (а.с.28).

27.08.2020 року позивачем було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.30-37). З цієї заяви вбачається, що позивачем виключено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 2384.20 гривень, яка фактично позивачу була виплачена відповідачем 07.08.2020 року. В іншій частині позовні вимоги збільшені, а саме позивач просить стягнути з відповідача на її користь:

- 562.33 гривень компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати;

- 34290.90 гривень середнього заробітку за період затримки розрахунку з 06.02.2020 року до 07.08.2020 року;

- 5 000.00 гривень моральної шкоди.

Ухвалою суду від 31.08.2020 року уточнену позовну заяву ОСОБА_2 до Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» про стягнення заробітної плати невиплаченої при звільненні, інших компенсаційних виплат та моральної шкоди залишено без руху (а.с.41-42).

31.08.2020 року о 15:35 годині позивачем вказані в ухвалі недоліки усунено та надано квитанції про сплату судового збору (а.с.45-46) та вдруге уточнену позовну заяву (а.с.47-54).

Крім того 31.08.2020 року позивач, подала заяву якою відмовилася від позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 2384.20 гривень, та просила провадження у справі відносно цієї вимоги закрити, зазначивши, що наслідки закриття провадження у справі, передбачені ст.206, 256 ЦПК України їй, позивачу відомі і зрозумілі (а.с.55).

Ухвалою суду від 31.08.2020 року прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_2 до Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та моральної шкоди та заяву позивача ОСОБА_1 про відмову від позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 2384.20 гривень прийнято.

Провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати невиплаченої при звільненні в сумі 2 384.20 гривень закрито.

Призначено судове засідання на 05.10.2020 року о 13:00 годині (а.с.65-66).

15.09.2020 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, згідно якого просить в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування заперечень стверджує, що ПрАТ «Болградський виноробний завод» вказує на відсутність у своїх діях вини щодо виплати розрахунку позивачу, оскільки навіть добровільно позивач отримати заробітну плату відмовлялась, та отримала тільки по зобов`язанню суду. Таким чином, оскільки не з вини відповідача позивачу ОСОБА_1 , не виплачено при звільненні всіх сум у строки, визначені ст.116 КЗпП, та у позивача відсутні підстави в розумінні ст.117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Крім цього, представник відповідача вказує на відсутність підстав для поновлення позивачу процесуального строку щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 06.02.2020 року по 07.08.2020 року та моральної шкоди, оскільки позивач як людина за своїми трудовими обов`язками була обізнана з вимогами ст.233 КЗпП України щодо тримісячного строку звернення до суду для вирішення цього трудового спору, а тому строку був пропущений без поважних причин.

Також на думку представника відповідача, суд має повноваження щодо зменшення розміру середнього заробітку посилаючись на відсутність його співмірності і ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Відповідач заперечує вимоги про стягнення моральної школи в зв`язку з відсутністю належних і допустимих доказів, які б вказували, що позивач безпосередньо зазнала моральних страждань.

З цих підстав, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі (а.с.70-73).

Позивач в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги, та наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що 05.02.2020 року вона була звільнена з займаної посади ПрАТ «Болградський виноробний завод». В цей день вона була на робочому місці і їй було видано трудову книжку, однак остаточний розрахунок при звільнені не було здійснено, та не виплачено суму заробітної плати в розмірі 2 384.20 гривень. Тривалий час відповідач не здійснював розрахунок та не виплачував їй кошти, хоча вона продовжувала працювати в ПрАТ за цивільно-правовим договором. В червні місяці 2020 року вона змушена була звернутися до суду, та лише після цього відповідач виплатив суму заборгованості по заробітній платі, а саме 10.08.2020 року, хоча в уточненій позовній заяві нею вказана дата 07.08.2020 року.

Разом з цим вона, позивач вважає, що має законне право на виплату відповідачем середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Стверджувала, що вона потребувала в цих коштах і розраховувала на них.

Просила задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі, в тому числі і стягнення завданої їй моральної шкоди.

Представник відповідача заперечував доводи позивача, вважав, що позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду, та не надала доказів поважності причин пропуску цього строку.

Крім того, позивач не була на робочому місці з 04.02.2020 року, та в подальшому не зверталася до відповідача за виплатою розрахункових коштів, а тому вини відповідача у нездійсненні виплати коштів позивачу не має.

Стверджував, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, яка ніяким чином суду позивачем не доведена.

Підтримав письмовий відзив, та доводи викладені в ньому. Просив в задоволенні позову позивача відмовити.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Відносини, які виникли між сторонами по справі регулюються Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації працівникам втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N 159, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до наказу № 302-А від 01 грудня 2015 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду бухгалтера Приватного акціонерного товариства «Болградський виноробний завод», про що 01 грудня 2015 року зроблено відповідний запис у трудовій книжці (а.с.12).

05.02.2020 року Наказом голови правління ПАТ «Болградський виноробний завод» № 10 від 05 лютого 2020 року позивача ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України та припинено трудовий договір (а.с.12).

Відповідно до довідки б/н ПрАТ «Болградський виноробний завод» від 28.02.2020 року підприємство має заборгованість по виплаті заробітної плати невиплаченої при звільненні ОСОБА_1 в сумі 2 384.20 гривень, оскільки усі інші суми, зазначені в цій довідці позивачу були виплачені, що нею підтверджено під час судового розгляду (а.с.14).

Зазначене також підтверджується платіжною відомістю ПрАТ «Болградський виноробний завод» за лютий місяць 2020 року (а.с.15).

Відповідачем позовні вимоги в частині виплати заборгованості по заробітній платі в розмірі 2384.20 гривень були визнані, та 07.08.2020 року відповідачем було запропоновано позивачу в телефонному режимі прибути до ПрАТ «Болградський виноробний завод» та отримати невиплачену заробітну плату у розмірі заборгованості, що відповідає позовним вимогам позивача 2 384.20 гривень, що підтверджується клопотанням відповідача, поданим суду під час судового розгляду 05.08.2020 року (а.с.25).

Що даний факт мав місце, було підтверджено позивачем в судовому засіданні.

В зв`язку з цим, судом було оголошено перерву в судовому засіданні, та надано можливість позивачу отримати невиплачену заборгованість по заробітній платі (а.с.26-27).

Платіжною відомістю ПрАТ «Болградський виноробний завод» підтверджується виплата заборгованості по заробітній платі позивачу в розмірі 2384.20 гривень 10.08.2020 року (а.с.39).

Ухвалою суду від 31.08.2020 року провадження в частині позовних вимог по виплаті заборгованості по заробітній платі в розмірі 2384.20 гривень згідно заяви позивача (а.с.55) закрито (а.с.65-66).

Таким чином, заборгованість по заробітній платі в розмірі 2384.20 гривень позивачу не була виплачена протягом періоду з 06.02.2020 року по 10.08.2020 року.

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною шостою статті 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівникові виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, а тому безпідставними є заперечення відповідача, що позивач жодного разу не звертався до нього з вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі.

Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Враховуючи, що позивач була звільнена 05.02.2020 року, та 16.06.2020 року вже звернулася до суду з цим позовом, то не вбачається підстав, які б свідчили про зловживання з боку позивача.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок N 100), застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пп «л» п.1 розділу І Порядку).

Згідно абз. 3 п.2 розділу ІІ Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Розділом ІV вказаного Порядку врегульовано порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати.

Так, згідно п.5 цього розділу Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 розділу ІV Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При визначенні середньоденної зарплати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за весь час затримки виплати зарплати, яка обчислюється шляхом множення середньоденної зарплати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці, згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановлених за дотримання вимог законодавства.

Згідно довідки ПрАТ «Болградський виноробний завод» від 05.02.2020 року б/н позивачу ОСОБА_1 відповідачем начислено заробітну плату: грудень 2019 року 5 424.90 гривень, січень 2020 року 5461.08 гривень.

Кількість робочих днів в грудні 2019 року 19, в січні 2020 року 21 день. Тобто в середньому відпрацьовано 20 робочих днів в місяць (19 + 21 : 2).

Середньоденна заробітна плата становить 272.15 гривень з розрахунку: 5 424.90 гривень + 5 461.08 гривень = 10 885.98 гривень : 2 : 20.

Позивач звільнена 05.02.2020 року (а.с.12).

Заборгованість по заробітній платі при звільненні становила 2384.20 гривень, яка сторонами не оспорювалася (а.с.14,15).

Фактично вказана заборгованість позивачу була виплачена відповідачем 10.08.2020 року (а.с.39), однак оскільки позивачем в позовній заяві зазначено дату 07.08.2020 року, а тому суд не може вийти за межі позовних вимог, та здійснює розрахунок саме по дату 07.08.2020 року.

Середній заробіток за весь час затримки виплати за період з 06.02.2020 року по 07.08.2020 року 126 днів становить 34 290,90 гривень, виходячи з наступного:

-Лютий 2020 року 17 робочих днів х 272,15 гривень = 4626,55 гривень;

-Березень 2020 року 21 робочий день х 272,15 гривень = 5715,15 гривень;

-Квітень 2020 року - 21 робочий день х 272,15 гривень = 5715,15 гривень;

-Травень 2020 року 19 робочих днів х 272,15 гривень = 5170,85 гривень;

-Червень 2020 року 20 робочих днів х 272,15 гривень = 5443,00 гривень;

-Липень 2020 року 23 робочих дні х 272,15 гривень = 6259,45 гривень;

-Серпень 2020 року 5 робочих днів х 272,15 гривень = 1360,75 гривень.

На підставі наведеного суд прийшов до переконання, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та знайшли своє підтвердження дослідженими судом доказами, а тому підлягають задоволенню.

Щодо компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).

При цьому зазначені нормативні акти не містять будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від способу виплати сум доходу - в добровільному чи судовому порядку.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 названого Закону визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ст.3 даного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Як передбачено в п. 2 Порядку № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

З п. 3 даного Порядку вбачається, що одним з грошових доходів разом із сумою індексації, який одержують громадяни в гривнях на території України і не має разового характеру, який підлягає компенсації є заробітна плата (грошове забезпечення).

За змістом п.4 даного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Таким чином, обчислення компенсації втрати частини доходів за формулою, яка містяться в Порядку № 159, здійснюється на основі так званої «чистої» заробітної плати, яка вже не включає в себе сум, що підлягали відрахуванню на сплату податків і обов`язкових платежів.

З платіжної відомості ПрАТ «Болградський виноробний завод» про виплату заборгованості по заробітній платі вбачається, що позивачу ОСОБА_2 виплачено суму на руки 2 384.20 гривень, тобто це і є сума «чистої» заробітної плати.

Величина приросту індексу споживчих цін, на яку має здійснюватися компенсація розраховуються наступним чином: індекс інфляції у відповідному місяці «мінус 100».

Так, величина приросту споживчих цін при виплаті доходу в березні 2020 року склала 0.8 (100.8-100); в квітні 2020 року 0.8 (100.8-100); в травні 2020 року 0.3 (100.3-100); в червні 2020 року - 0.2 (100.2-100); в липні 2020 року не розраховується так як індекс інфляції менше 100, а саме 99.4; в серпні 2020 року аналогічно індекс інфляції 99.8 (загальнодоступні відомості з мережі Інтернет).

Позивач вимагає стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2020 року по 07.08.2020 року у сумі 562.33 гривень, проте суд не погоджується з зазначеною сумою, та наводить свій розрахунок.

Сума заборгованості «чистої» заробітної плати 2384.20 гривень.

Сума компенсації втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням її виплати дорівнює:

Березень 2020 року 19.07 гривень (2384.20 гривень х 0.8 : 100);

Квітень 2020 року 19.07 гривень (2384.20 гривень х 0.8 : 100);

Травень 2020 року 7.15 гривень (2384.20 гривень х 0.3 : 100);

Червень 2020 року 4.76 гривень (2384.20 гривень х 0.2 : 100).

Всього: 50.05 гривень.

Тому позовні вимоги в частині виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати підлягає частковому задоволенню в сумі 50.05 гривень.

За своєю суттю ця компенсація - заробітна плата, оскільки п. 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 р. N 5 відносить її до додаткової заробітної плати. Тому строк звернення до суду з цими вимогами законом не обмежується, (постанова Верховного Суду від 16.01.2018 року N 446/509/16-ц).

Заперечення відповідача, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на порушення тримісячного строку звернення до суду з цими вимогами, та відсутність поважних причин для його поновлення, суд розцінює критично та вважає їх безпідставними виходячи з наступного:

Відповідно до частин першої-другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За правилами частини першої статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 223 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Згідно ст.151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Тобто обов`язковість властива як рішенням, так і висновкам Конституційного Суду України.

Верховний Суд України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-162цс17 дійшов правового висновку, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Зазначена позиція викладена Верховним судом в постанові від 16.01.2018 року справа №446/509/16-ц.

Дата фактичного розрахунку ПрАТ «Болградський виноробний завод» з позивачем ОСОБА_1 10.08.2020 року (а.с.39), до суду позивач звернулася набагато раніше 16.06.2020 року (а.с.1), тобто без порушення визначеного законом строку.

Заперечення відповідача, що позивач ОСОБА_1 з 04.02.2020 року була відсутня на робочому місці, суд до уваги не приймає, оскільки:

- з копії табелю використання робочого часу ПрАТ «Болградський виноробний завод» за лютий 2020 року, на якому є відмітка про затвердження головою правління ОСОБА_3 17.02.2020 року та підпис, вбачається, що ОСОБА_1 була присутня на робочому місці 03, 04, 05 лютого 2020 року, з 06.02.2020 року стоїть відмітка звільнена (а.с.74);

- з копії розрахункової відомості «Болградський виноробний завод» за лютий 2020 року, на якій є відмітка про затвердження головою правління ОСОБА_3 та підпис, слідує, що позивач ОСОБА_1 відпрацювала три робочих дні (а.с.75).

Безпідставними є посилання представника відповідача, що зазначені копії документів не засвідчені належним чином, оскільки суд зобов`язував представника відповідача протокольною ухвалою від 05.08.2020 року надати суду усі наявні у відповідача докази, що стосувалися звільнення позивача з займаної посади, довідку щодо повного розрахунку з позивачем на дату звільнення, докази щодо виплати (невиплати) коштів позивачу, докази, що слугували підставою невиплати заробітної плати позивачу, та інші наявні у відповідача докази на підтвердження чи спростування доводів позивача, викладених в позовній заяві (а.с.28).

Дана ухвала протягом усього часу розгляду справи представником відповідача не була виконана. Суду надано лише копію наказу (розпорядження) №10 від 05.02.2020 року про припинення трудового договору (контракту) з позивачем (а.с.38) та платіжну відомість від 07.08.2020 року про фактичну виплату заборгованості позивачу 10.08.2020 року (а.с.39).

Жодних інших доказів суду надано не було, хоча всі вони є в розпорядженні відповідача.

На заяву позивача від 06.08.2020 року (а.с.62), яка надіслана рекомендованим листом і вручена 07.08.2020 року (а.с.63) на ім`я директора ПрАТ «Болградський виноробний завод» про надання документів, що мають безпосереднє відношення до предмету спору, до теперішнього часу позивачу надано не було.

Ведення табельного обліку використання робочого часу на підприємствах, в установах й організаціях регулюється наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 (типова форма № П-5).

У табелі робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у т. ч. надурочні, вечiрнi, нічні години роботи тощо, а також інші відхилення від нормальних умов роботи.

Згідно зі ст.115 КЗпП зарплата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше ніж двічі на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 к. дн. Тому табель заповнюється двічі на місяць: за першу половину місяця для нарахування авансових платежів і за весь місяць для розрахунку заробітної плати за місяць. Наприкінці місяця в табелі підраховується загальна кількість відпрацьованих днів i днів неявок на роботу. Табель подається до бухгалтерії завчасно для своєчасного розрахунку заробітної плати.

Суд розцінює критично копію листа без назви за підписом голови правління С.І.Курдова від 14.09.2020 року за 52/5, якою ПрАТ «Болградський виноробний завод» повідомляє суд, про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці починаючи з 04.02.2020 року, оскільки не зазначено на підставі якого документу складено зазначений лист, копія цього документу, засвідчена належним чином не додана, а тому він не може бути підтверджуючим доказом відсутності особи на робочому місці. Тоді як належних, допустимих і необхідних доказів з приводу цього, суду не надано (табель обліку робочого часу, акт про відсутність особи на роботі, документи на підтвердження прогулу, лист непрацездатності, тощо).

Щодо стягнення моральної шкоди

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вказано норма містить у собі перелік юридичних фактів, які складають підставу виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові.

Першим таким юридичним фактом є порушення власником законних прав працівника. «Законних» - це не слід розуміти так, що маються на увазі лише права, передбачені законами. Будь-яке суб`єктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність, потрібно визнати законним.

До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідало б змісту ст. 237-1 КЗпП стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст. 237-1 КЗпП (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя).

Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Даний висновок наведений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року справа N 607/15134/18.

Між тим, під час розгляду справи по суті судом ретельним чином були перевірені всі доводи позивача, викладені нею в позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо спричинення моральних страждань, і не доведено в чому це виразилося, а відтак суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5000.00 гривень.

Щодо сплати судового збору

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до статті 1 цього Закону судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Водночас статтею 5 Закону України «Про судовий збір» установлено пільги щодо сплати судового збору, згідно з пунктом 1 частини першої якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Зазначене повністю відповідає позиції Верховного суду викладеній в постанові від 30.01.2019 року справа № 910/4518/16.

31.08.2020 року позивачем надано квитанції про сплату судового збору (а.с.45-46):

- про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 840.80 гривень;

- відшкодування моральної шкоди в розмірі 840.80 гривень.

Відповідно до ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати - задоволено, а в частині стягнення моральної шкоди відмовлено, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 840.80 гривень судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.56 Конституції України, ст.ст.36, 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст.3, 13, 23 ЦК України, ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95,133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Болградський виноробний завод»: вул. Болгарських ополченців, № 99, м. Болград, Одеської області; , Р/рахунок НОМЕР_1 , МФО 328209 в АБ «Південний», ІПН 114, свід. ПДВ №100308773

на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 02 грудня 1999 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої і проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

- середній заробіток за період затримки розрахунку з 06 лютого 2020 року по 07 серпня 2020 року в сумі 34 290.90 гривень (тридцять чотири тисячі двісті дев`яносто гривень дев`яносто копійок);

- компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 50.05 гривень (п`ятдесят гривень п`ять копійок).

- судовий збір 840.80 гривень (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

В іншій частині суми компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати відмовити.

В задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000.00 гривень на користь позивача відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст судового рішення виготовлено 09.10.2020 року.

Суддя С.В.Кодінцева