Номер справи 623/5143/19
Номер провадження 2/623/295/2020
РІШЕННЯ

іменем України

07 жовтня 2020 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Винниченка П.П.

з участю: секретаря - Ардашевої Я.В.

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання договору про надання банківських послуг від 18.02.2014 року недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року представник позивача - ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання договору про надання банківських послуг від 18.02.2014 року недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 23.12.2019 року ним було отримано у Барвінківському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» банківську виписку № 76V7Н4СО9DМQІА9М та копію Анкеты-заявления о присоединении у Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке від 18 лютого 2014 року. Згідно вказаних вище документів, 18.02.2014 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом підписання анкети-заяви та отримання банківської картки № НОМЕР_1 було укладено в письмовій формі кредитний договір із терміном дії до 31 липня 2017 року, згідно якого отримав у користування 5 944,77 грн.У якості відсотків за користування кредитними коштами, ним було сплачено на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошову суму в розмірі 3 111,68 грн.У Анкеті-заяві від 18.02.2014 року процентна ставка не зазначена. При цьому працівником відповідача йому не було надано Пам`ятку клієнта, Тарифи та основні умови обслуговування і кредитування, а саме: в переліку зазначених у анкеті банківських послуг відсутня відмітка про обраний вид картки, не заповнена графа щодо кредитного ліміту та відсутній його підпис про отримання пам`ятки клієнта, яка містить, у тому числі, тарифи та відомості про картку. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Проте, за період з 18.02.2014 року по 31.10.2014 р. ним були сплачені відсотки за користування кредитними коштами у сумі 3 111,68 грн.Вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Просив визнати договір про надання банківських послуг (приєднання до надання банківських послуг, кредитний договір) б/н від 18.02.2014 р. недійсним; визнати протиправним та незаконним нарахування з боку ПАТ КБ «Приватбанк» відсотків, комісій, штрафу та пені, що не передбачені договором про надання банківських послуг та нараховані за період з 18 лютого 2014 року по 23 грудня 2019 року відповідно до банківської виписки № 76V7Н4СО9DМQІА9М від 23 грудня 2019 року в сумі 1 017 108,49 грн.; зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» припинити нарахування та стягнення відсотків, комісій, штрафу та пені за період починаючи з 18.02.2014 р. по теперішній час; стягнути на його користь з ПАТ КБ «Приватбанк» незаконно отримані відповідачем грошові кошти в сумі 3111,68 грн. відповідно до банківської виписки № 76V7Н4СО9DМQІА9М від 23 грудня 2019 року; стягнути на його користь з ПАТ КБ «Приватбанк» витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

01.04.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому вказує, що позивач свідомо замовчує, що факт укладання кредитного договору, а також наявність порушення його умов з боку ОСОБА_1 вже були предметом судового розгляду. Так, 05 лютого 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування свого позову посилався на те, що відповідно до заяви № б/н від 18 лютого 2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області у справі № 645/632/18 від 04.09.2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 19.12.2018 року, позовні вимоги ПАТ КБ Приватбанк задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 14 656,17 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 91343,83 грн та судові витрати. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 25.012019 р. було відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою відповідача на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04.09.2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19.12.2018 року у даній справі. 01.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просив переглянути рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04.09.2018 року у зв`язку з нововиявленими обставинами. Відмовити АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог у зв`язку з необґрунтованістю та невідповідністю фактичним обставинам. В якості доказів посилався на виписку від 26.02.2019 року та наводив доводи, аналогічні даному позову. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду від 26.03.2019 р., залишеною в силі Харківським апеляційним судом, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення було відмовлено та залишено в силі рішення Ізюмського міськрайонного суду від 04.09.2018 року. Тобто, судовим рішенням, яке вступило в законну силу, було підтверджено факт укладання кредитного договору від 18.02.2014 р. та факт його порушення з боку ОСОБА_1 . Крім того, вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності для захисту своїх порушених інтересів.Враховуючи вищевикладене, просив у задоволенні позову відмовити.

24.06.2020 року позивачем надані заперечення на відзив, в яких свої позовні вимоги підтримав.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з?явився, причину своєї неявки не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що свідчить зворотне поштове повідомлення, наявне в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст.128, 130 ЦПК України.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину.

Згідно з частиною першою статті 627 та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12Постанови від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз`яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до Постанови №5 від 2012 р., при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до положень п.п.2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007року за №168, також вбачається, що банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо.

Згідно ч. 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

У відповідності до п.3 ч.7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Факт укладання кредитного договору, а також наявність порушення його умов з боку ОСОБА_1 вже були предметом судового розгляду по цивільній справі № 645/632/18. Так в рішенні зазначено, що судовим розглядом та матеріалами справи встановлено, що 18.02.2014 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Своїм підписом відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua та копії яких долучені до позову складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. У заяві визначені умови щодо надання пільгового періоду до 55 днів за кожною сплатою, базова процентна ставка встановлена на рівні 3 % в місяць, щомісячний платіж 7% від суми заборгованості, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів нараховується за формулою, що становить суму двох видів пені, також визначений штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком відповідно до п. 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг. Пунктом 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Згідно з п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, Позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Як свідчить зміст вказаної вище заяви, підписаної відповідачем, Позичальник ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, які були надані йому у письмовій формі. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. Пунктами 2.1.1.2.3; 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що для надання послуг Банк відкриває клієнту картковий рахунок, видає клієнту картку, його вид і строк дії визначені в Заяві і пам`ятку клієнта, підписанням яких клієнт і Банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору являється дата відкриття карткового рахунку, зазначена в розділі «відмітки Банку» заяви. Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає Банку право в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Згідно наданої позивачем довідки за період з 2008-2014 року про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку датований 16.04.2008 року без визначення розміру кредитного ліміту на вказану дату. Зміни умов кредитування відбулися: 18.02.2014 року - кредитний ліміт 15 000 гривень, строк дії картки до 06/17.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04.09.2018 року позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитом в розмірі 14 656,17 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 91 343,83 грн. та судові витрати у справі в сумі 1762,00 грн.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19.12.2018 року було встановлено наступне: «При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що факт укладення кредитного договору, розмір заборгованості підтверджується належними і допустимими доказами і стягнув суму зазначену боргу. Із заявою про розірвання кредитного договору позичальник до Банку не звертався. Наданий позивачем розрахунок заборгованості, відповідає саме вищевказаним пунктам Умов і 4 правил, які були погоджені сторонами, відповідачем не спростований, отже суд першої інстанції обґрунтовано прийняв його до уваги та задовольнив позов Банку. Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту укладення сторонами кредитного договору є неспроможними, оскільки спростовуються належними і допустимими доказами...». Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19.12.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04.09.2018 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 25.01.2019 року відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04.09.2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19.12.2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Тобто дане рішення суду в установленому порядку скасованим не було та набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом із тим, із вказаного рішення суду видно, що факт порушення Банком прав позивача при наданні кредитних коштів свого підтвердження не знайшов.

Позивач же у даному позові фактично не згоден із прийнятим рішенням суду від 04.09.2018 року та в цілому із заборгованістю за кредитним договором, що не стосується предмету заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним.

Крім того, відповідно до наявних у справі виписок банку підтверджується, що в період з моменту укладення договору ОСОБА_1 тривалий час виконував його умови, тобто вважав умови договору такими, що не порушують його прав, як споживача фінансового продукту.

Також установлено, що до відповідача або суду із заявами про істотні порушення своїх прав ОСОБА_1 в період належного виконання ним умов договору не звертався, що також встановлено рішенням суду по справі № 645/632/18.

Суд також враховує, що з моменту укладення кредитного договору пройшло більше п`яти років.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не довів свої вимоги за заявленим позовом та відсутні підстави для визнання кредитного договору від 18.02.2014 року недійсним, оскільки при укладенні договору позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання було вільним, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Позивач не довів наявність істотної зміни обставин у розумінні ч.1 ст.652 ЦК.

Позивач безпідставно послєтьвся на правову позицію Великої палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17/14-131цс19. Така правова позиція була прийнята у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості з боржника та з`ясування факту ознайомлення позичальника з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Предметом даної справи є позов позичальника про розірвання кредитного договору, визнання недійсними його в частині та стягнення коштів.

Посилання позивача на ті обставини, що банком не була надана йому повна та достовірна інформація щодо умов кредитування, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним в цілому.

Крім того, встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача.

Разом із тим, у відзиві на позов відповідач просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256,267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Спірний договір укладено 18.02.2014 року. З позовом про визнання договору недійсним позивач звернувся лише 27.12.2019 року.

Позивач, отримуючи щоразу нові виписки по картковому рахунку, помилково вважає, шо вони є підставами для визнання недійсним кредитного договору та перегляду рішення по справі № 645/632/18.

Отже, позивач не був позбавлений можливості відповідно до положень ч. 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк він від договору не відмовився, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, що свідчить про його згоду з умовами укладеного договору.

У свою чергу, посилання позивачки те, що Умови та Правила надання банківських послуг вона не підписувала є підставою вважати, що такі Умови та Правила не складова частина оспорюваного кредитного договору, проте не є самостійною підставою його недійсності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 266/3862/18. (провадження № 61-47963св18) Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 415/2506/15-ц (провадження № 61-28401св18).

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає також, що у випадку, якщо особа, яка підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 29 липня 2020 року у справі №753/10779/16-ц.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що позивач не довів наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору б/н від 18.02.2014 року, більше 5 років користувався ним та не оскаржував умови договору, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а саме у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідача не стягуються. Разом із тим, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 4,12,81,141,229,263-265,268,289,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання договору про надання банківських послуг від 18.02.2014 року недійсним відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 13 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя П. П. Винниченко