Провадження № 2-з/643/110/20
УХВАЛА

12.10.2020

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду

заяву ОСОБА_1

про забезпечення позову у справі №643/11022/19

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1. ОСОБА_3

2. ОСОБА_4

3. Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора

про встановлення факту проживання спадкодавця за іншою адресою та встановлення факту неприйняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), в якому просить суд:

- встановити факт, що ОСОБА_5 , 1935 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 ;

- встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 не прийняв.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_5 , яка на момент своєї смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернувся до Сьомої харківської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті тітки. На підставі поданої позивачем заяви було заведено спадкову справу № 257/2019. Інші особи з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися. Під час оформлення спадкових прав позивачу стало відомо, що ОСОБА_5 була зареєстрована не за місцем свого проживання, а в квартирі АДРЕСА_2 . У зв`язку із цим, позивач не має можливості оформити свої спадкові права, адже відповідач, який був зареєстрований у цій квартирі, вважається таким, що прийняв спадщину. За таких обставин, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12.07.2019 (суддя Букреєва І.А.) відкрито провадження у справі № 643/11022/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

23.07.2020 року позивачем було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд накласти арешт на будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви посилається на те, що 03 березня 2020 року право власності на будинок було зареєстровано за невідомою особою ОСОБА_6 на підставі лише технічного паспорту на будинок та довідки про технічні характеристики на будинок, які внесені до реєстру в нечитабельному вигляді. Ця особа не є ані спадкоємцем ані родичем або знайомим спадкодавця. 19 березня 2020 року було укладено дві угоди, посвідчені приватним нотаріусом харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., за яким будинок було продано частинами ОСОБА_3 . Вважає, що угода була вчинена виключно на підставі наявної в реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації, нотаріус не мав права посвідчувати такі угоди. Таким чином реєстрація права власності на будинок відбулась без правовстановлюючих документів за особо., яка не має ніякого відношення до вказаного будинку. Незважаючи на те, що оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у позивача, невідомі особи здійснюють продаж будинку. У випадку задоволення позову позивач буде змушена звертатися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Розпорядженням Керівника апарату Московського районного суду м. Харкова № 01-08/580 від 07.08.2020 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи № 643/11022/19 (н/п 2/643/3842/20), у зв`язку із звільненням головуючого судді Букреєвої І.А. внаслідок подання заяви про відставку.

Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п. 2.3.49 та п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, цивільну справу № 643/11022/19 (н/п 2/643/3842/20) передано на розгляд судді Новіченко Н.В.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.08.2020 прийнято справу № 643/11022/19 до свого провадження, вирішено повторно провести підготовче провадження у справі № 643/11022/19 (провадження № 2/643/3842/20), на підставі статті 53 Цивільного процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , підготовче засідання призначено на 13.08.2020 року.

Ухвалою суду від 10.08.2020 року відповідно до ч. ч. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України розгляд заяви про забезпечення позову призначено у судовому засіданні з викликом сторін.

18.08.2020 року представником позивача подано уточнену заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить накласти арешт на будинок АДРЕСА_1 .

25.08.2020 року представником позивача подано уточнену заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить накласти арешт на будинок АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову позивач посилається на те, що вже після звернення до суду із заявою про накладення арешту, майно було повторно перепродано, та будинок АДРЕСА_1 вже належить ОСОБА_4 . При цьому, позивач зазначає, що у разі задоволення позову, позивач вимушена буде звертатися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

05.10.2020 року до суду надійшла уточнена заява про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії стосовно будинку АДРЕСА_1 та земельній ділянці під будинком в тому числі, але не виключно, здійснювати будівельні роботи, реконструкцію будинку, приватизацію земельної ділянки під будинком.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову позивач вказує на те, що у випадку задоволення позову вона буде вимушена звертатися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. На сьогоднішній день майно знаходиться у ймовірних шахраїв, які здійснили лише перший продаж будинку. Подальший його продаж, зміна характеристик, зокрема, шляхом здійснення реконструкції, чи приватизація земельної ділянки, може ускладнити поновлення порушених прав позивача, а саме повернення майна його законному власнику. Також вказані особи можуть здійснити реконструкцію об`єкту, змінити його характеристики. Крім того, можуть постраждати особи, які придбають будинок.

12.10.2020 року через канцелярію Московського районного суду м. Харкова надійшли заперечення відповідача, відповідно до змісту яких він просить відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову.

Представники учасників справи у судове засідання 12.10.2020 року для розгляду заяви про забезпечення позову не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні означеної заяви, враховуючи наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Оскільки у даному випадку позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (наведена правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18).

Частиною четвертою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

В даному випадку, позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 .

З наданої представником позивача Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 220562972 від 17.08.2020, а також Договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.07.2020, вбачається, що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , а не відповідач.

Проте, види забезпечення позову передбачено статтею 150 Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України встановлено вимогу щодо співмірності заходів забезпечення позову заявленим позивачем вимогами, що у випадку накладення арешту на спірне майно передбачає належність такого майна до предмету позову.

Таким чином, нерухоме майно, за рахунок якого позивач просить суд забезпечити позов, належить третій особі ОСОБА_4 , яка не є відповідачем у даній справі, що виключає можливість забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 Цивільного процесуального кодексу України.

Що стосується вимог позивача про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії стосовно будинку АДРЕСА_1 та земельній ділянці під будинком, в тому числі, але не виключно, здійснювати будівельні роботи, реконструкцію будинку, приватизацію земельної ділянки під будинком, суд зазначає, що обраний позивачем захід забезпечення позову не є співмірним із заявленими позивачем позовними вимогами, адже предметом спору у даній справі є лише встановлення факту, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлення факту, що ОСОБА_2 спадщину після померлої ОСОБА_5 не прийняв. При цьому, жодних вимог щодо права позивача на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , в т.ч. і на будинок АДРЕСА_1 , у даній справі заявлено не було.

Заява позивача про забезпечення позову не містить достатньо обґрунтованих мотивів співмірності обраних ним заходів забезпечення позову із предметом позову, підтверджену доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного зазначеного виду забезпечення позову, підстав обмеження прав та інтересів третіх осіб.

Враховуючи вищевикладені обставини, оскільки позивачем не наведено достатніх підстав для застосування вказаних заходів забезпечення позову, а також не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову є пропорційним заходом забезпечення позову, виходячи зі змісту заявлених вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 81, 149-153, 261 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Відповідно до частини 2 статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання у відповідності до п. 15.5. ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного процесуального кодексу України апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова.

Суддя Н.В. Новіченко