Справа № 158/90/20
Провадження № 2/161/1911/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Черняка В.В.

за участю секретаря судового засідання - Новаковської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 26.01.2012 року та витягу про державну реєстрацію прав КП «ВО БТІ» № 33013072 від 30.01.2012 року. В будинку зареєстрований ОСОБА_2 . Вказує, що більше року відповідач не проживає в будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, що створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Посилаючись на приписи ст.405 ЦК України, просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому без поважних причин понад один рік. Крім того, покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

Позивач подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримала.

Відповідачем на адресу суду подано заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 26.01.2012 року та витягу про державну реєстрацію прав КП «ВО БТІ» № 33013072 від 30.01.2012 року (а.с.17-18).

З долучених до матеріалів справи копії паспорта ОСОБА_2 (а.с.9-14), довідки про склад сім`ї № 65167 від 03.01.2020 року (а.с.16) вбачається, що у вказаному будинку, крім позивача, зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 (чоловік позивача).

З доводів позивача, відповідач більше року не проживає за адресою реєстрації, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, фактичні шлюбні відносини між ними припинено.

Дані обставини повністю визнаються відповідачем.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них.

Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Беручи до уваги вищезазначене, та те, що відповідач по справі визнав вимоги позивача і це визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

У відповідності до приписів ст..141 ЦПК України на відповідача покладаються судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 грн.

На підставі ст.405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 12, 77, 78, 141, 200, 206, 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , ІПН НОМЕР_3 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , ІПН НОМЕР_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , в користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31.03.2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк