ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7570/20 Справа № 214/2688/18 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/2688/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Маркєлов Вадим Валентинович, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року, яке постановлено суддею Гринем Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

27 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, який уточнила 10 липня 2019 року, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом примусового виселення.

Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2008 року позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 . З 2002 року до 2013 року сторони разом проживати у квартирі за вищевказаною адресою, як чоловік та дружина. ОСОБА_1 залишилась проживати у квартирі разом з сином, а відповідач проживав за іншою адресою з іншою жінкою. 20.06.2017 року позивачка разом з сином переїхали до м. Харкова де і проживає на теперішній час.

У вищевказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_2 , однак він не проживав у вказаній квартирі більше трьох років та комунальні платежі не сплачував. У зв`язку із чим, 27.04.2018 року ОСОБА_1 була подана позовна заява про визнання особи такою, що втратила право користування. Відповідач, дізнавшись про розгляд цивільної справи, щоб не втратити місце реєстрації та право користування квартирою, повернувся до квартири без згоди позивачки та привіз до квартири собаку бійцівської породи «Бультер`єр».

Відповідач є колишнім членом сім`ї власника спірної квартири та має право на проживання у квартирі лише на час, коли був членом сім`ї позивачки. ОСОБА_1 у вересні 2018 року дізналась про те, що відповідач знову проживає у квартирі, коли приїхала до своєї квартири з Харкова і не змогла до неї потрапити через агресивну собаку. Вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою, у сторін у кожного своє особисте життя, спільного господарства вони разом не ведуть, не спілкуються, тобто користуватись майном без згоди позивачки відповідач не має права.

Оскільки протиправна поведінка відповідача порушує права позивачки, як власниці житлового приміщення, тому вона вимушена була звернутись до суду з даним позовом.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 ; усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом примусового виселення ОСОБА_2 із житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з вказаного житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 768 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування судового збору.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення є підставою для зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку місця проживання.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Маркєлов В.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, відповідач зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивачка є єдиним власником квартири. Не взято до уваги та не надано жодної правової оцінки тій обставині, що на час придбання квартири позивачка з відповідачем проживала однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом.

Вважає, що відсутні обґрунтовані підстави для виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки останній тривалий період проживає у ній, а саме з 2007 року, тобто має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання.

Послідовність дій позивачки свідчать про спрямованість її дій на позбавлення відповідача житла. Виселення відповідача із житла, у якому він проживає протягом останніх 13 років, за відсутності у нього іншого житла, не є співмірним.

Вважає, оскільки існує рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.10.2014 року, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції зобов`язаний був взагалі закрити провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Повалій О.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки, адвоката Повалій О.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2008 року, який посвідчений державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі №1-139 ОСОБА_1 є власницею житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7, 8).

Згідно довідок відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради за вих. №01.16-12/1759 від 20.04.2018 року та за вих. 01.16-12/2021 від 04.05.2018 року ОСОБА_2 з 18.07.2008 року зареєстрований та проживає у вказаній квартирі по теперішній час, що не заперечується сторонами у справі (а.с.9, 16).

Крім того сторонами не заперечується, що вони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали у квартирі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.10.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим помешканням, зняття з реєстраційного обліку та виселення задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право на користування житловим помешканням квартирою АДРЕСА_3 . В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим помешканням та позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку та виселення, відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 229,40 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.10.2014 року залишено без змін.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності позивачкою обставин порушення її прав, як власника житлового приміщення та створення перешкод відповідачем в користуванні ним, зважаючи на втрату відповідачем права сервітуту на користування чужим житловим приміщенням відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України, наявності правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог в частині про усунення позивачці перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення відповідача з вказаного приміщення.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Основні засади судочинства закріплені у статті 129 Конституції України. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом України та цивільним кодексом України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 з 18.07.2008 року зареєстрований та проживає у спірній квартирі на теперішній час, що не заперечується сторонами у справі (а.с.9, 16).

Крім того сторонами не заперечується, що вони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали у квартирі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність

(пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Будь-яке виселення на підставі судового рішення є втручанням у право особи.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не взяв до уваги вищевказані обставини та підстави, передбачені вказаними вище нормами матеріального права, в зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що правильним та обґрунтованим буде висновок про відсутність обґрунтованих підстав для виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири, оскільки останній вселився як член сім`ї власниці квартири - позивачки, тривалий період проживає в квартирі, а саме з 2007 року, а з 2008 року зареєстрований, тобто має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, у період придбання квартири сторони проживали однією сім`єю, як чоловік ти дружина без реєстрації шлюбу, що не заперечується ними. Виселення відповідача із житла, у якому він проживає протягом останніх 13 років, за відсутності у нього іншого житла, не є співмірним.

Відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною 2 ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи те, що відповідач вселився у спірну квартиру, як член сім`ї власниці квартири, з якою проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то право користування житловим приміщенням у нього виникло з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України, а не на підставі сервітуту. У зв`язку з чим колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про припинення права користування відповідачем спірною квартирою на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Маркєлов Вадим Валентинович, задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом примусового виселення із житлового приміщення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: