1Справа № 335/6449/20 2/335/2055/2020
15 жовтня 2020 року м.Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря Корягіної Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
У липні 2020 року Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 04.11.1999 року виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками (по 1/3 частині кожна) є дочка ОСОБА_4 та мати ОСОБА_3 .
26.02.1994 року між позивачем та відповідачем у справі було укладено шлюб, який в подальшому 20.02.2018 року було розірвано. У грудні 2017 року стосунки між позивачем та відповідачем фактично були розірвані та він зібрав всі свої речі й виїхав з місця спільного мешкання, а саме з квартири АДРЕСА_1 . До цього часу ОСОБА_2 залишається зареєстрованим за вищевказаною адресою, що порушує права позивача як власника та покладає додатковий тягар щодо сплати комунальних послуг, що зараховуються на кількість зареєстрованих осіб. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в триманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Факт відсутності за місцем реєстрації ОСОБА_2 підтверджують свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому ОСОБА_1 , як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою і просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .
Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через канцелярію суду уповноважений представник надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та надані письмові пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився по невідомим суду причинам. Про день та час розгляду справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, у зв`язку з чим, суд відповідно до ст. 280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує.
Треті особи в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 04.11.1999 року виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 .
Іншими співвласниками (по 1/3 частині кожна) є дочка позивача ОСОБА_4 та мати ОСОБА_3 .
26.02.1994 року між позивачем та відповідачем у справі було укладено шлюб, який в подальшому 20.02.2018 року було розірвано.
Відповідачем не спростовано і підтверджено письмовими поясненнями свідків у грудні 2017 року ОСОБА_2 виїхав з місця спільного мешкання, а саме з квартири АДРЕСА_1 .
До цього часу ОСОБА_2 залишається зареєстрованим за вищевказаною адресою, що підтверджується відповіддю на запит Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 26.08.2020 року. (а.с.24).
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, гро виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її ~ вмерлою.
Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача.
Факт відсутності за місцем реєстрації ОСОБА_2 підтверджено письмовими показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову та визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений факт того, що він без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад один рік, втратив до цього житла будь-який інтерес, житлово-комунальні послуги не сплачує, що порушує права позивача як власника та покладає додатковий тягар, щодо сплати комунальних послуг, що зараховуються на кількість зареєстрованих осіб. Таким чином, всі зазначені дії відповідача свідчать про те, що він не ставиться до вказаного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, в зв`язку з чим він може бути визнаний такими, що втратив право користування ним.
При цьому суд враховує, що відповідач в судове засідання не з`явився, не скористався своїми правами сторони в процесі і не надав суду жодного з доказів, що спростовують доводи позивача, а відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження позивачу майном, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 280-282ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня ухвалення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через Орджонікідзевського районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 15 жовтня 2020 року, та датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суддя Ю.В. Апаллонова