ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року суддя Фастівського міськрайонного суду Київсьокї області Осаулова Н.А. розглянувши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про заміну стягувача у виконавчому провадженні за виконавчим написом, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року заявник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні за виконавчим написом, в якій просив суд серед іншого витребувати матеріали нотаріальної справи у Приватного нотаріуса Київського міського округу Кобелєвої А.М. (копію виконавчого напису від 19.10.2014 р. № 8215) та замінити стягувача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у виконавчому провадженні з виконання виконавчого напису № 8215 від 19.10.2014 року виданого Приватним нотаріусом Київського міського округу Кобелєвою А.М. про звернення стягнення на Предмет Іпотеки, що належить іпотекодавцю, а саме: житловий будинок заг. Пл. 66,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що 03 липня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 289/П/31/2008/8400. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань, 19 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського округу Кобелєвою А.М. вчинено вищевказаний виконавчий напис.

21 квітня 2020 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір № GL3N415722 про відступлення прав вимоги, за яким Банк відступив Новому кредитору належне Банку право, а Новий кредитор набував право вимоги Банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців), та поручителів, серед яких є і ОСОБА_1 , а тому заявник змушений звернутися до суду з даною заявою.

Дослідивши матеріали заяви, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 125 Конституції України встановлено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що за вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З поділу системи судів загальної юрисдикції за принципом спеціалізації пов`язане поняття цивільної юрисдикції, яку розуміють як компетенцію суду вирішувати справи в порядку цивільного судочинства.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їхнього відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виконання судового рішення є як завершальною стадією судового провадження, направлена на реальний захист та відновлення прав та законних інтересів учасника процесу, на користь якого постановлено остаточне судове рішення по справі.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема - виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до ч. 5 ст. 15 цього Закону, у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно з ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до статті 379 КАС України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд може замінити сторону виконавчого провадження її правонаступником. Суд розглядає питання про заміну сторони виконавчого провадження в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням державного виконавця або заінтересованої особи, що звернулися з поданням (заявою), та осіб, які беруть участь у справі.

У разі оскарження рішень дій чи бездіяльності державного виконавця при виконанні рішень інших органів (зокрема, і виконавчого напису нотаріуса) такий спір має бути вирішений саме адміністративним судом в силу прямих приписів статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 287 КАС України.

Судовий контроль за виконанням рішень інших органів покладено законодавством на адміністративні суди. Аналізуючи в сукупності норми статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 264 КАС, беручи до уваги, що питання правомірності заміни сторони у виконавчому провадженні є, по суті, превентивним судовим контролем у відповідному виконавчому провадженні, це питання повинно вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Такі правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №826/7941/17 (провадження №11-1172апп18) та постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справа №822/1659/18 (адміністративне провадження №К/9901/63678/18).

Частиною 9 ст. 10 ЦПК України визначено, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про заміну стягувача у виконавчому провадженні за виконавчим написом, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись Конституцією України, ст. ст. 10, 19, 186, 260, 353, 354 ЦПК України, ст. ст. 287, 379 КАС України, Законом України «Про виконавче провадження» суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про заміну стягувача у виконавчому провадженні за виконавчим написом.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України роз`яснити представнику Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» право звернення з відповідними вимогами до адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства, а саме до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області у строк визначений статтею 354 ЦПК України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Осаулова Н.А.