ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №522/491/19

Апеляційне провадження №22-ц/813/4695/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Гаращенко Лариса Леонідівна,

відповідач 1 - ОСОБА_2 ,

відповідач 2 - ОСОБА_3 ,

представник відповідача 2 - адвокат Якових Євген Володимирович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року, постановлене під головуванням судді Граніна В. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та підстави позовної вимоги, заперечень на позов

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 серпня 2017 року між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., серія та номер: 1189, виданий 10 серпня 2017 року.

Позовна заява мотивована тим, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , 30 листопада 2010 року подружжям була придбана в рівних частках зазначена вище квартира. В подальшому ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та визнання особистого права власності на спірну квартиру. Вона звернулася з зустрічним позовом про розірвання шлюбу та поділ сумісного майна подружжя. В рамках розгляду вказаної цивільної справи її представником було подано клопотання про забезпечення позову, яке ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 13 червня 2016 року задоволено та накладено арешт на спірну квартиру.

Зазначала, що постановою апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 липня 2017 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 скасовано, чим визнано її право на 1/2 частину цієї квартири.

Незважаючи на наявність ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 13 червня 2016 року про накладення арешту на спірну квартиру, ОСОБА_2 уклав договір її дарування ОСОБА_3 .

Відчужуючи нерухоме майно на користь своєї матері, ОСОБА_2 знав про судове рішення про накладення арешту на спірну квартиру, яке не було скасоване; знав про її намір оскаржити рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 липня 2017 року, яке було постановлено у її відсутність; не бажав розподілу спірної квартири, а отже оспорюваний правочин є фіктивним.

Посилаючись на викладене, позивач просила задовольнити її вимогу на підставі ст.ст.203,215,234,321 ЦК України.

Представник відповідача просив у задоволені позову відмовити з тих підстав, що про наявність ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 13 червня 2016 року про арешт майна ОСОБА_2 та йому, як представнику, не було відомо, що вказана ухвала суду першої інстанції не була реалізована, а тому права та інтереси ОСОБА_1 спірним договором, який відповідає вимогам ЦК України, порушено не було.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., серія та номер: 1189, виданий 10 серпня 2017 року.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року, шляхом зняття арешту з вказаної квартири.

Стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати по 384,20 грн. з кожного.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що згідно постанови апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року позивач є власником 1/2 частини спірної квартири, що оспорюваний договір дарування є недійсним, оскільки за ним проведено відчуження майна, обіг якого був обмежений у зв`язку з накладенням арешту на нього, про що дарувальник не міг не знати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник відповідачаОСОБА_3 адвокат Якових Є.В., посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Зокрема, апеляційна скарга мотивована тим, що:

-у справі відсутні докази про те, що відповідач ОСОБА_2 знав про наявність ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 13 червня 2016 року про накладення арешту на квартиру;

-позивач та її представники не подали до органів державної реєстрації зазначену ухвалу та не повідомили іншу сторону про її існування;

-апеляційна скарга на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 липня 2017 року була подана ОСОБА_1 18 серпня 2017 року з пропуском встановленого законом строку на апеляційне оскарження, тобто після укладення спірного договору від 10 серпня 2017 року, що додатково свідчить про умисне невжиття позивачем заходів захисту своїх прав, внаслідок яких зазначене рішення набрало законної сили та виникнення у відповідача ОСОБА_2 права на розпорядження своїм майном:

-у порушення роз`яснень, що містяться в п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд першої інстанції не залучив до участі у справі нотаріуса в якості третьої особи, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідачі, представник ОСОБА_4 про дату, час та розгляд апеляційної скарги повідомлені належним чином, що відповідно до правил ч.2ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, позивача а її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2010 року.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 листопада 2010 року подружжя ОСОБА_5 придбало в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 .

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визнання права власності на майно, з яким відповідач не погодилась, подавши до суду зустрічний позов до первісного позивача.

В рамках розгляду зазначеної справи ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 13 червня 2016 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17 липня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визнання права власності на майно задоволено в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання права власності на майно задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений між сторонами, зареєстрований першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 01 вересня 2010 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею - 58, 9 кв. м., загальною площею - 96, 2 кв. м.

Визнано за ОСОБА_1 майнові права на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 за Договором асоційованого членства у споживчому товаристві № 4/60 від 19 вересня 2014 року, укладеного між Споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «БУДОВА-ЖИЛСТРОЙ» та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 майнові права на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 за Договором асоційованого членства у споживчому товаристві № 4/60 від 19 вересня 2014 року, укладеного між Споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «БУДОВА-ЖИЛСТРОЙ» та ОСОБА_1 .

Визнано заОСОБА_1 право власності на холодильник комбі Samsung RL55VQBUS, пароварку Tefal VS4003, чайник Tefal BI625, утюг Philips GC3660, СВЧ Gorenje MO200DCE-UR, пилесос LG VK8820HMR, загальною вартістю - 38 739, 93 грн..

Визнано за ОСОБА_2 право власності на посудомийну машину Bosch SMV59U10EU, кондиціонер Mitsubishi MSZ-EF35VA, витяжку декоративну Ventolux SPACE 90, загальною вартістю - 33 100, 46 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 167 056, 25 грн. в рахунок 1/2 частини вартості автомобілю «Honda Accord».

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2017 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру, житловою площею - 58,9 кв. м., загальною площею - 96,2 кв. м. скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею - 58, 9 кв. м., загальною площею - 96, 2 кв. м.відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення, зокрема, мотивовано тим, що вказана квартира була придбана сторонами у справі у рівних частках, а тому ця квартира має статус спільної часткової власності, а не спільної сумісної власності і не може бути визнана такою, що придбана у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_2 .

Постановою Верховного Суду від 18 травня 2020 року касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишена без задоволення, постанова апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року залишена без змін.

Згідно договору дарування, укладеного 10 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., видно, що ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

У договорі дарування зазначено, що зазначена квартира належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2017 року.

Доводи позовної заяви про те, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 відповідачами не спростовано.

Мотиви з яких виходить апеляційний суд

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст.215 ЦК України.

На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Апеляційний суд враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від поділу між колишнім подружжям та свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і має бути визнаний судом недійсним.

Крім того, статтею 124 Конституції визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст.18, 153 ЦПК України 2004 року (аналогічні норми містяться уст.ст.18,153 ЦПК України) поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч.3с.151 ЦПК України 2004 року (аналог ч.2 ст.149 ЦПК України) забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (ст.153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст.154 ЦПК України 2004 року, аналог ст.ст.156,158 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може бути підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 січня 2017 року у справі №554/410/15ц.

Посилання апелянта на те, що він та його довіритель не знали про наявність ухвали суду про накладення арешту на момент укладення спірного договору є безпідставними, оскільки із змісту ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 13 червня 2016 року про арешт спірної квартири, яка ОСОБА_2 та його представником не оскаржена, видно, що його представник ОСОБА_4 , в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви.

Тобто, представник позивача ОСОБА_4 приймав участь в судовому засіданні 13 червня 2016 року під час розгляду заяви про забезпечення позову, а тому знав або повинен був знати про результати її розгляду.

Зазначена ухвала ОСОБА_2 та його представником не оскаржена в апеляційному порядку, незважаючи на таке право, надане законом, та набрала законної сили.

Відповідно до ст.18 ЦПК судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Крім цього, ОСОБА_2 , за умови сумлінного виконання своїх цивільних прав та обов`язків, перед укладанням договору дарування мав перевірити інформацію стосовно результатів розгляду заяви про забезпечення позову, оскільки був обізнаний про її наявність у суді.

З огляду на зазначене та встановлені судом в справі, яка переглядається, обставини і факти, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 на час укладення оспорюваного договору перебувала під забороною на відчуження, що укладенням цього договору порушені права ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 навмисно несвоєчасно оскаржила рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 липня2017 року є надуманими та до уваги не приймаються, оскільки є припущенням апелянта.

Доводи апеляційної скарги про те, що не залучення до участі у справі нотаріуса в якості третьої особи є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає помилковими, оскільки обґрунтування уточненої позовної заяви ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним не містить посилання на неправомірні дії нотаріуса.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Якових Євгена Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді: