ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6981/20 Справа № 201/5512/20 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Мамедової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою, в обґрунтування заявлених вимог заявник вказувала на те, що, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 та ведучи спільне господарство, вони разом з 2008 року почали будувати на земельній ділянці будинок за адресою будинок АДРЕСА_1 . Вказаний будинок до тепершнього є об`єктом незавершеного будівництва, у 2018 році заявниця із власної ініціативи звернулася до відповідної установи для виготовлення технічного паспорту будинку з метою проведення його подальшої реєстрації в реєстрі речових прав та введення в експлуатацію. Згодом їй стало відомо, що ОСОБА_2 намагається позбавити її та їх двох дітей житла. З листопада 2018 року шлюбні стосунки сторони не підтримають, ОСОБА_2 мешкає окремо, жодної допомоги для дітей, окрім аліментів, не надає. До листопада 2018 року заявниця разом з дітьми та ОСОБА_2 мешкали разом за адресою АДРЕСА_1 , на теперішній час мешкає за іншою адресою, іншого домолодіння не має, а тому намагається захистити себе та дітей від протиправних дій ОСОБА_2 направлених на позбавлення їх житла. Заявниця неодноразово звертався за захистом до поліції. Так, за її Соборним ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області порушено декілька кримінальних проваджень.

Просила видати обмежувальний припис, для забезпечення дієвого та ефективного способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства відносно неї, яке виражається у формі економічного, психологічного та фізичного насильства, яким покласти на ОСОБА_2 обов`язок щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_2 , який є на думку заяника об`єктом спільної сумісної власності, строком на 6 місяців.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 дійсно постійно мешкає в будинку АДРЕСА_1 , там же він і зареєстрований, він же є його власником. Заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його колишньою дружиною та проживає окремо від нього.

Встановлено, що заявниця неодноразово зверталася за захистом до поліції, було порушено декілька кримінальних проваджень. 05 червня 2020 року за зверненням ОСОБА_1 . Соборним ВП ГУНП в Дніпропетровській області відносно кривдника ОСОБА_2 було складено терміновий заборонний припис строком на 10 діб.

Власником зазначеного домоволодіння є ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька з 2008 року. ОСОБА_1 в даному домоволодінні ніколи не була зареєстрована та не зареєстрована в теперішній час. Ніколи не була співвласником, зазначене домоволодіння не є її співвласністю в порядку поділу майна між подружжям. Не проживає з червня 2019 року.

Заяву про розірвання шлюбу заявником було подано в листопаді 2018 року, в жовтні 2019 року шлюб було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. Тобто суд дійшов висновку, що сторони не проживають разом з листопада 2018 року та шлюбні відносини припинені з цього ж часу, що підтверджується зазначеним рішенням суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції посилався на недоведеність заявлених ОСОБА_1 вимог, зокрема, вимоги не ґрунтуються на фактичних даних та об`єктивно нічим не підтверджені, в зв`язку з чим на даний час відсутні передбачені законом підстави для задоволення заяви.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, на які посилається ОСОБА_1 , що підтверджують факт того, що вона є особою, яка потребує захисту в порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Апелянт зазначає, що неодноразово зверталася за захистом до поліції. Просила видати обмежувальний припис для забезпечення дієвого та ефективного способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства відносно неї, яке виражається у формі економічного, психологічного та фізичного насильства, яким покласти на ОСОБА_2 обов`язок щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_2 , який є на думку апелянта об`єктом спільної сумісної власності, строком на 6 місяців, до ухвалення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська рішення у цивільній справі № 201/10657/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю з визначенням реального розміру частки в натурі, визнання права забудовника, усунення перешкод у користуванні об`єктом незавершеного будівництва.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається строком від одного до шести місяців.

Згідно з п 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів учасників справи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для видачі обмежувального припису, колегія суддів приходить до висновку, що заявником не доведено, а матеріали справи не містять достатніх, достовірних та переконливих підстав вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника у зв`язку з відмовою у видачі обмежувального припису.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що посилання ОСОБА_1 на неодноразові звернення до поліції відносно вчинення щодо неї домашнього насильства з боку ОСОБА_2 не свідчать про вчинення останнім домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Колегія суддів звертає увагу на те, що з заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 звернулася до суду передчасно, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення апелянта з позовами до ОСОБА_2 , зокрема, про усунення перешкод у користуванні спірним будинком або про визнання її права на цей будинок або про поділ майна подружжя. Таким чином, на час звернення з заявою про видачу обмежувального припису не існує будь-якого рішення суду, яке б визначило правовий статус домоволодіння.

У судовому засіданні представник апелянта надав копію уточненої позовної заяви по справі № 201/10657/19 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР про розподіл сумісного нажитого майна подружжя, про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю з визначенням реального розміру 1/2 частки у спірному об`єкті, виділення частки в натурі, визнання права забудовника, про право користування земельною ділянкою (встановлення земельного сервітуту) та усунення перешкод у користуванні об`єктом незавершеного будівництва.

Однак, як вбачається із штампу вхідної кореспонденції, вказаний уточнений позов був наданий суду першої інстанції 06 серпня 2020 року, тобто після звернення ОСОБА_1 з заявою про видачу обмежувального припису.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова