ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1273/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/121/20 Категорія: Гудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2020 року, ухваленого в складі судді Гудзенко В.Л., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію боргу та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 15 грудня 2016 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 12201 гривна 44 копійки зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1 по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами та правилами та Тарифами Банку складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором.

Відповідач належним чином умови договору не виконував, у зв`язку з чим станом на 04 грудня 2019 року має заборгованість у розмірі 10890 гривень 13 копійок, яка складається з наступного:

- 7900 гривень 31 копійка - заборгованість за кредитом;

- 1916 гривень 67 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 1073 гривні 15 копійок заборгованість за пенею.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 грудня 2016 року у розмірі 10890 гривень 13 копійок та судові витрати у розмірі 1921 гривну.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 7900 гривень 31 копійка за Генеральною угодою від 15 грудня 2016 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту суд послався на те, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти за тілом кредиту в добровільному порядку банку не повернуті, вони підлягають до стягнення. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині суд виходив з того, що проценти та пеня передбачені лише в Умовах та правилах надання банківських послуг, які не підписані позичальником. Інших доказів про узгодження умов про нарахування процентів та пені з позичальником банк не надав.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів та неустойки АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту, всебічність та об`єктивність дослідження всіх обставин справи, відсутність належної оцінки доказів по справі просить скасувати рішення районного суду у частині не задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що суд не дослідив належним чином положення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, в якій визначенні умови щодо розміру та порядку нарахування процентів і штрафних санкцій. Крім того апелянт вказує, що відмова суду у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом призводить до нехтування принципами платності кредитного договору і є грубим порушенням норм цивільного права. Також дії відповідача з користування кредитними коштами свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, а розрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості. Банк зазначає, що в даному випадку не підлягає до застосування позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, на яку послався суд першої інстанції, оскільки у вказаній справі висловлено правову позицію про застосування положень ст. ст. 633, 634 ЦК України щодо договору приєднання у разі відсутності узгодження умов договору, які встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах. Тоді як в даній справі підписавши анкету-заяву та Генеральну угоду ознайомився та погодився з викладеними в них основними умовами укладеного договору.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення процентів за користування кредитом та пені, а тому рішення суду першої інстанції переглядається в межах вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим 13 лютого 2013 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Своїм підписом в заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, складає договір про надання банківських послуг. У заяві шляхом поставлення відміток у полях: «Платіжна картка КРЕДИТКА «Універсальна», «Картка Gold», «Пенсійна картка», «Дебетова особиста картка», «Ощадкнижка (депозит)» він виявив бажання оформити на своє ім?я «Платіжна картка КРЕДИТКА «Універсальна»». Бажаний кредитний ліміт за вказаною карткою зазначений в розмірі 2000 гривень.

15 грудня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору від 13 лютого 2013 року.

У п. 1.1 сторони Генеральної угоди узгодили зменшити розмір заборгованості за договором від 13 лютого 2013 року, а саме: проценти на 786 гривень 56 копійок, комісію на 54 гривні 33 копійки, пеню на 0.0 гривень, штраф на 0.0 гривень (п.1.1.1.) Заборгованість за кредитним договором від 13 лютого 2013 року з дати підписання Генеральної угоди становить 13594 гривні 19 копійок (п. 1.1.2.), дата кінцевого погашення заборгованості - 13 грудня 2019 року (п.1.1.3.).

Пунктом 1.2 Генеральної угоди визначено, що з метою виконання зобов`язання за договорами, позичальник зобов`язується в день підписання Генеральної угоди мати залишок на будь-якому відкритому в банку рахунку 1392 гривні 75 копійок.

За умовами вказаної угоди відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 12201 гривня 44 копійки на строк 36 місяців, з 15 грудня 2016 року по 31 грудня 2019 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі під 2% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «01» по «25» число кожного місця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 478 гривень 70 копійок для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також інших витрат відповідно до Умов та Правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 грудня 2019 року (п.2.1.)

Генеральна угода від 15 грудня 2016 року власноручно підписана ОСОБА_1 .

Також відповідач погодився, що дана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ «КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами становить між ним та банком кредитний договір.

Згідно з п.2.2 Генеральної угоди, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та Правилах, більш ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-й дня порушення, вважається простроченою.

Крім того, згідно пункту 1.5 Генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника.

З наведеного вбачається, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, що спростовує в цій частині висновок суду першої інстанції.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 15 грудня 2016 року, станом на 04 грудня 2019 року останній має заборгованість у розмірі 10890 гривень 13 копійок, яка складається з наступного:

- 7900 гривень 31 копійка - заборгованість за кредитом;

- 1916 гривень 67 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 1073 гривні 15 копійок заборгованість за пенею.

Отже, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами та заборгованість за пенею.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ч. 1 ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (штрафу, пені).

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 2.8. угоди при порушенні позичальником обов`язків з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

Укладення між сторонами договору підтверджується доказами по справі, а саме наданою позивачем копією Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, підписаної сторонами.

Крім того, своїм підписом в Генеральній угоді відповідач підтвердив, що взяв на себе зобов`язання виконувати договір на умовах, визначених у самій Генеральній угоді, а також згідно Умов та правил надання банківських послуг.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що так як ОСОБА_1 припинив виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 15 грудня 2016 року і має непогашену заборгованість за кредитом в розмірі 7900 гривень 31 копійка, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, оскільки нарахування Банком позичальнику вказаних сум підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості, який боржником не спростований.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили, про щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців - до 31 грудня 2019 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 31 грудня 2019 року відповідач мав, зокрема, повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця.

Тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 1916 гривень 67 копійок, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь пені слід зазначити наступне.

Положеннями п. 2.8 Генеральної угоди передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник виплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожен день прострочки.

Разом з цим, згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за договором кредиту.

Безпідставним є посилання апелянта в апеляційній скарзі на відсутність підстав для застосування позиції Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 у зв`язку з тим, що в даному випадку відповідач не надавав будь-яких заперечень та доводів на спростування позовних вимог, оскільки згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Позивач є звільненим від доказування лише в тому випадку якщо обставини визнаються учасниками справи (ст..82 ЦПК України), у всіх інших випадках всі обставини підлягають доказуванню.

В даній справі відповідач не визнавав як підписання умов і правил надання банківських послух так і їх умов, а відтак позивач був зобов`язаний такі умови доказувати.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та ухвалення нового рішення про задоволення в цій частині позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та розподілу судових витрат.

В цій частині ухвалити нове рішення яким:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 1916 гривень 67 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 4322 гривни 25 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 8 жовтня 2020 року.

Судді