Справа № 703/3517/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі

головуючого судді Кирилюк Н.А.

з секретарем Римським Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 703/3517/19

за участю

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Холодняка В.М.

представника відповідача адвоката Дем`янова К.О.

про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що вона з 13 липня 1993 року працювала на підприємстві залізничного транспорту України.

На підставі контракту від 01 березня 2018 року її було прийнято на посаду касира 1-ї категорії виробничого підрозділу «Вокзал станції ім. Т. Шевченка» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» терміном на 5 років до 28 лютого 2023 року.

18 липня 2019 року наказом начальника виробничого підрозділу станції ім. Т. Шевченка ОСОБА_2 було видано наказ про відсторонення її від роботи з 26 липня 2019 року на час службового розслідування. Підставою винесення даного наказу зазначено фінансові порушення (неправильне стягнення сум, підробка, пропажа бланків суворої звітності, крадіжка грошових сум), несвоєчасна та неповна здача грошового виторгу, нестача або надлишок грошового виторгу.

Відсторонення від роботи і безпідставне звинувачення у порушеннях викликало в позивача погіршення стану здоров`я, внаслідок чого вона з 5 по 14 серпня 2020 року перебувала на амбулаторному лікуванні.

14 серпня 2019 року її було запрошено на засідання профкому для участі в розгляді подання начальника виробничого підрозділу «Вокзал станції ім. Т. Шевченка» про надання згоди на її звільнення з підстав порушення умов контракту, а саме п.п. «г» п. 18 фінансові порушення. В цей же день на засіданні профкому було прийняте рішення про надання згоди на розірвання її контракту і в цей же день інспектором відділу кадрів було ознайомлено позивача з наказом від 13 серпня 2019 року про її звільнення у зв`язку з втратою довір`я. за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

ОСОБА_1 стверджує, що відсторонення її від роботи відбулось з грубим порушенням трудового законодавства, оскільки як її посадовою інструкцією, так і нормами закону не передбачено можливості відсторонення на час проведення службового розслідування. Згоди профспілкового комітету на її звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпПУ на час звільнення отримано не було, що також є порушенням порядку проведення звільнення. Крім того, її було звільнено з роботи в період тимчасової непрацездатності, на час відсторонення і по день звільнення з роботи до неї претензій матеріального характеру не пред`явлено, доказів вини у завданні шкоди не надано.

В зв`язку з цим, просила визнати недійсним та скасувати накази про її відсторонення та звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток з 13 серпня 2019 року по день її поновлення на роботі з розрахунку 447 грн. 33 коп. за день та 10000 грн. моральної шкоди.

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов в повному обсязі та просили його задоволити з наведених в ньому підстав. Позивач зазначила, що вона працювала касиром каси бронювання. До 15 січня 2019 року бронювання квитків здійснювалось на кожну особу, а з 15 січня по всій території України Укрзалізницею було введено нову послугу бронювання групи. Дана послуга було зовсім новою та були складності в програмному забезпеченні. Ніяких навчань з приводу введення нової послуги проведено не було. Зазначила, що перевірка каси проводилась щомісяця, ніяких зауважень з приводу наявності порушень до неї не було.

Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що 16 липня 2019 року до керівництва вокзалу надійшов рапорт завідувача касами про виявлені нею 15 липня 2019 року фінансові порушення ОСОБА_1 , якою при оформленні заявки по резервуванню місць в кількості 57 осіб для працівників прикордонної служби по факту було відбито 55 чеків, а потім ще два продубльовано. 17 липня 2019 року був складений акт про перевірку технології роботи касирів сервісного центру, під час якої було виявлено численні порушення під час оформлення проїзних документів, а також виявлена різниця між вартістю замолених квитків та внесеними коштами. Від надання пояснень з приводу допущених порушень ОСОБА_1 відмовилась. На оперативній нараді 18 липня 2019 року було прийнято рішення про проведення службового розслідування та відсторонення позивача від роботи. За результатами розслідування було встановлено, що за період часу з 01 січня по 18 липня 2019 року позивачем була допущена сума недоборів у розмірі 22350 грн. В зв`язку з цим було вирішено припинити контракт з позивачем. Відповідачем було дотримано порядок звільнення. Враховуючи, що позивач не повідомила, що перебуває на лікарняному, вважає звільнення проведено законно. На думку відповідача, лікарняний лист є фальшивим, а тому його слід виключити з числа доказів.

Процесуальні дії у справі.

23 вересня 2019 року винесено ухвалу про відкриття провадження у справ та розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Одночасно розглянуто клопотання позивача та витребувано в АТ «Укрзалізниця» належним чином завірені копії наказів про відсторонення та припинення трудового договору, посадової інструкції та листка непрацездатності.

Ухвалою від 17 березня 2020 року суд закрив підготовче судове засідання, ухвалив викликати в судове засідання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Додатково витребував в КНП «Смілянський центр первинної медико-санітарної допомоги» інформацію щодо виконання трудових обов`язків лікарем, що видав лікарняний лист ОСОБА_1

10 липня 2020 року провадження по справі було зупинено в зв`язку з запитанням згоди профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

18 серпня 2020 року у зв`язку з надходженням протоколу профкому з приводу запитуваної інформації провадження у справі відновлено

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу трудових правовідносин.

Згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 та контрактом з працівником № 1 від 01 березня 2018 року позивач з 01 березня 2018 року прийнята на посаду в квиткові каси виробничого підрозділу Вокзал станції ім. Т. Шевченка філії «Пасажирська компанія» касиром квитковим 1 категорії. Строк дії контракту встановлено до 28 лютого 2023 року.

Наказом начальника вокзалу станції ім. Т. Шевченка № ПКВОК-04/202 від 18 липня 2019 року ОСОБА_1 з 26 липня 2019 року відсторонено від роботи на час службового розслідування із збереженням за працівником середньої заробітної плати на час проведення розслідування. Підставою винесення наказу зазначено рапорт завідувача касами квитковими ОСОБА_5 , акт комісійного обстеження від 17 липня 2019 року та протокол № 123 від 18 липня 2019 року.

Відповідно до рапорту ОСОБА_5 від 16 липня 2019 року о 17 годині 15 липня 2019 року було виявлено фінансові порушення в роботі квиткового касира ОСОБА_1 при оформленні послуги резервування по РРО-mini-Т-400МЕ для військових Державної прикордонної служби: необхідно було оформити 57 місць на суму 2850 грн., а по факту були оформлено 55 фіскальних чеків на суму 2750 грн. внаслідок дублювання двох чеків.

Згідно з актом від 17 липня 2019 року комісією у складі начальника вокзалу ОСОБА_2 , заступника начальника вокзалу ОСОБА_6 , завідувача касами ОСОБА_5 , головного бухгалтера ОСОБА_7 , таксувальника перевізних документів ОСОБА_8 проведено перевірку технології роботи квиткових касирів сервісного центру вокзалу. В ході проведення перевірки було виявлено ряд порушень, про що члени комісії засвідчили власним підписами.

Як встановлено з акту від 18 липня 2019 року ОСОБА_1 відмовилась надавати письмову пояснення з приводу здійснених нею порушень фінансової та трудової дисципліни.

Згідно з протоколом № 123 оперативної наради при начальнику вокзалу станції ім. Т. Шевченка від 18 липня 2019 року було постановлено провести службове розслідування по факту порушень фінансової та трудової дисципліни квитковим касиром ОСОБА_1 та на час проведення цього розслідування відсторонити її від роботи.

Відповідно до протоколу № 133 розгляду результатів службового розслідування при начальнику вокзалу станції ім. Т. Шевченка від 13 серпня 2019 року під час перевірки технології роботи квиткового касира сервісного центру ОСОБА_1 з 01 січня по 18 липня 2019 року було виявлено сум недоборів по касі в загальному розмірі 22350 грн., з яких недобір послуги резервування при оформленні груп 20500 грн., недобір сервісної послуги при оформленні проїзних документів 1850 грн. Таким чином, в діях позивача було виявлено порушення п. 3.2 посадової інструкції «Про всі недоліки, несправності, зауваження помічені в процесі роботи квиткових кас квитковий касир зобов`язаний інформувати чергового по вокзалу, завідувача касами, начальника вокзалу» та п. 2.7 «Касир наглядає за роботою термінальної апаратури, РРО, пристроїв ОПС, РОS терміналів, реєструє причини збою. Бере участь в обслуговуванні, налагодженні і ремонті обладнання, що використовується».

Наведені обставини також викладені в акті комісії від 12 серпня 2019 року, утвореної для проведення службового розслідування.

В зв`язку з цим нарада постановила по факту виявлених порушень фінансової та трудової дисципліни квитковим касиром ОСОБА_1 звільнити її з займаної посади згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України (у зв`язку із втратою довір`я).

Судом досліджено посадову інструкцію касира квиткового І категорії і встановлено відповідність зазначених в акті пунктів цій інструкції.

Наказом (розпорядженням) начальника вокзалу № 24/ос від 13 серпня 2019 року позивача було звільнено із займаної посади з 13 серпня 2020 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довір`я. Підставою звільнення зазначено протокол розгляду результатів службового розслідування при начальнику вокзалу станції ім. Т. Шевченка від 13 серпня 2019 року № 133.

Як встановлено з листка непрацездатності серії АДФ № 716847 ОСОБА_1 з 05 серпня 2019 року по 14 серпня 2019 року включно перебувала на амбулаторному лікуванні.

Згідно з витягу з протоколу профспілки залізничників і транспортних будівельників України № 71 від 30 липня 2020 року, членом якої є позивач, профспілка надала згоду на звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Норми права, які застосовує суд.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною першою статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема: правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з статтею 31 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

За пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України необхідна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та інше); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника покладається на роботодавця (стаття 138 КЗпП України).

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення покладається на роботодавця.

Згідно з частиною першою та другою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Позиція суду щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством.

При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків.

У статті 46 КЗпП закріплено, що відсторонення від роботи допускається не тільки у випадках, встановлених у цій статті, а й в інших випадках, передбачених законодавством. Крім того, зазначена стаття дає право власникові або уповноваженому ним органу відсторонювати працівника від роботи, а окремі акти законодавства, які регулюють питання діяльності відповідних галузей, містять правові норми, що зобов`язують власника або уповноважений ним орган відсторонювати працівника від роботи. Додаткові підстави для відсторонення від роботи та умови оплати цього періоду можуть бути передбачені і в укладеному контракті, оскільки в частині третій статті 21 КЗпП зазначено, що в контракті права, обов`язки, умови організації праці, матеріального забезпечення та відповідальність сторін можуть встановлюватись угодою сторін.

Отже, відсторонення особи від роботи окрім появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони, можливе за наявності передбачених законодавством обставин, які прямо вказані в спеціальному нормативно-правовому акті, що регулює діяльність працівника.

Зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що відсторонення позивача від роботи було обґрунтоване необхідністю проведення роботодавцем службового розслідування в зв`язку з виявленням фінансових порушень. Однак, така підстава не може мати наслідком відсторонення касира від виконання його посадових обов`язків, оскільки не передбачена ані приписами КЗпП України, ані іншим спеціальним законодавством.

А тому суд вважає, що вказаний наказ винесено із порушенням вимог ст.46 КЗпП України, якою не передбачено такої підстави для відсторонення від роботи як «на час проведення службового розслідування», а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Позиція суду щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 року №879 затверджено Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань (далі Положення).

Відповідно до п. 7 розділу І цього Положення проведення інвентаризації є обов`язковим у разі встановлення фактів крадіжок або зловживань, псування цінностей (на день встановлення таких фактів) в обсязі, визначеному керівником підприємства

Згідно розділу ІІ Положення №879 Для проведення інвентаризації на підприємстві розпорядчим документом керівника підприємства створюється інвентаризаційна комісія з представників апарату управління підприємства, бухгалтерської служби (представників аудиторської фірми, централізованої бухгалтерії, суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві на договірних засадах) та досвідчених працівників підприємства, які знають об`єкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). Інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства (його заступник) або керівник структурного підрозділу підприємства, уповноважений керівником підприємства.

Голова і склад робочих інвентаризаційних комісій затверджуються розпорядчим документом керівника підприємства.

Інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи.

Матеріально відповідальні особи дають в інвентаризаційному описі розписки про те, що до початку інвентаризації всі прибуткові та видаткові документи на активи здані в бухгалтерію, що всі цінності, які надійшли під їх відповідальність, оприбутковані, а ті, що вибули, списані.

Згідно ч. 14 розділу ІІ Положення Інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обов`язкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням.

Інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами. При цьому матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка активів відбулася в їх присутності, у зв`язку з чим претензій до членів комісії вони не мають, та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі активи.

ОСОБА_1 є особою, яка взяла на себе повну матеріальну відповідальність за безпеку збереження ввірених їй цінностей, що підтверджується типовим договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та не заперечується сторонами.

А тому, в разі встановлення факту неналежного виконання своїх обов`язків, що призвели до розтрат або зловживань, на підприємстві повинна була проведена саме інвентаризація з метою встановлення чи спростування можливих порушень.

Суд зазначає, що наказом керівника вокзалу було проведено перевірку каси з метою виявлення чи спростування наявності фінансових та трудових порушень з боку позивача.

Однак, ОСОБА_1 , як матеріально-відповідальна особа, не була присутньою під час перевірки каси. Більше того, на час проведення цієї перевірки позивач перебувала на лікуванні.

Службова перевірка була закінчена 12 серпня 2019 року, про що свідчить складений акт. Однак позивача не ознайомлювали з результатами перевірки та не відбирали пояснень з приводу виявлених порушень. Доказів на спростування викладеного відповідачем не надано. 13 серпня 2019 року керівником вокзалу вже був виданий наказ про звільнення позивача.

Таким чином, доводи представника відповідача, що результати службової перевірки підтверджують наявність підстав для втрати довіри, є неспроможними, так як перевірка каси відбулась з порушенням норм чинного законодавства, а відтак, її результати не можуть достовірно слугувати підтвердженням заперечень відповідача щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Всі інші надані відповідачем докази на підтвердження фінансових порушень позивача були отримані в процесі здійсненої перевірки, а тому суд відхиляє їх як належні із вказаних вище підстав.

Таким чином, під час судового розгляду справи не було встановлено фактів винної поведінки позивача, яка б давала підстави для втрати довіри до неї з боку власника або уповноваженого ним органу.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05 серпня по 14 серпня 2019 року включно перебувала на амбулаторному лікуванні.

Представник відповідача стверджує, що позивач не повідомила роботодавця про тимчасову втрату працездатності. На думку представника, лікарняний лист є фальшивим, оскільки виданий лікарем, який на час його видачі перебував у відпустці. На підтвердження викладених обставин відповідачем було надано копію листа управління виконавчої дирекції фонду у Черкаській області. Судом досліджено наведений лист та встановлено , що цим органом було винесено експертне рішення про необґрунтованість видачі та продовження листка непрацездатності ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю медичної документації.

Однак, наведений лист не може слугувати безспірним підтвердженням недійсності листка непрацездатності. Позивач не несе відповідальності за ведення медичної документації у лікарні та не є відповідальною особою за збереження медичної документації.

Крім того, допитана в судовому засіданні як свідок лікар ОСОБА_9 підтвердила, що ОСОБА_1 дійсно зверталась за медичною допомогою 05 серпня 2019 року. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я їй було призначене амбулаторне лікування та виписано листок непрацездатності. ОСОБА_1 періодично з`являлась на огляд і 14 серпня 2019 року лікарняне було закрите у зв`язку з покращенням стану здоров`я.

А тому твердження відповідача щодо незаконності видачі листка непрацездатності не підтверджується належними та допустимими доказами.

Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не повідомила про свою непрацездатність, а тому її звільнення, проведене 13 серпня 2019 року, є законним. Однак, на спростування наведеного ним не надано доказів того, що в період з 05 по 14 серпня 2019 року ОСОБА_1 була присутньою на роботі.

Суд зазначає, що відсторонення від роботи не звільняє особу від обов`язку бути присутньої на роботі, а лише тимчасово не допускає працівника до виконання своїх трудових обов`язків.

За клопотанням представника позивача в судовому засіданні було також допитано як свідка голову профкому ОСОБА_10 , який надав пояснення щодо проведення засідання профкому з приводу надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , яке відбулось 14 серпня 2020 року та на якому рішення прийняте не було. В подальшому суд виніс ухвалу, якою запитав згоду профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 41 КЗпП України

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення є обґрунтованими, а відтак її належить поновити на раніше займаній посаді.

Позиція суду щодо вимог про стягнення середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Позивача було звільнено в серпні 2020 року, а тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходить з виплат за листопад і грудень 2019 року.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до довідки виробничого підрозділу Вокзал станції ім. Т. Шевченка ОСОБА_1 у червні 2019 року була нарахована заробітна плата у розмірі 10522 грн. 92 коп., у липні 7847 грн. 92 коп.

Як встановлено з заяв ОСОБА_1 та наказів від 18 та 19 липня 2019 року у липні 2019 року позивач 19, 22 та 23 числа перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8. Порядку).

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що середньоденна заробітна плата позивача становить: 18370,84/38=483 грн. 44 коп., де

18370,84 це сукупний розмір отриманої позивачем заробітної плати за 2 місяці, що передують звільненню (10522,92+7847,92);

38 сумарна кількість робочих днів за два місяці, що передують звільненню за виключенням 3-х робочих днів у липні (18+20).

Однак, враховуючи, що позивач просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 447 грн. 33 коп., а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, саме з вказаного позивачем розміру суд виходить розглядаючи заявлені вимоги.

З 14 серпня 2019 року по 01 жовтня 2020 року включно число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, становить 285 днів.

Таким чином, середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача становить 127489 грн. 05 коп. (285х447,33).

Суд також зазначає, що справа про поновлення на роботі розглядалась в суді першої інстанції понад один рік.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпПУ якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що тривалий розгляд справи був зумовлений в переважній більшості клопотаннями відповідача про відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе стягнути середній заробіток у повному обсязі.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Щодо стягнення моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Мотивуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона близько 26 років працювала касиром, не мала ніяких зауважень до своєї роботи. Крім того, вона є інвалідом 2 групи і вона прикладала непомірно важкі додаткові зусилля для організації свого життя і побуту. Вказувала, що такі обставини призвели до її моральних страждань, які вона оцінила в розмірі 10000 грн.

Зважаючи на порушення відповідачем прав ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про наявність моральної шкоди, яку було спричинено позивачу роботодавцем, та беручи до уваги втрати немайнового характеру, які зазнала позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на відновлення життєвих зв`язків, наслідки, що наступили, вважає, що розмір компенсації моральної шкоди в сумі 10000 грн. відповідає засадам виваженості, справедливості та співмірності.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. 5, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 352, 354, 430 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Петлюри, 21-А, ) про про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника виробничого підрозділу «Вокзал станції імені Тараса Шевченка» філія «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 18 липня 2019 року №ПКВОК-04/202 «Про відсторонення від роботи касира квиткового 1-ї категорії ОСОБА_1 .

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника виробничого підрозділу «Вокзал станції імені Тараса Шевченка» філія «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 13 серпня 2019 року №24/ос про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 13 серпня 2019 року за п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я.

Поновити ОСОБА_1 на посаді касира квиткового 1-ї категорії виробничого підрозділу «Вокзал станції імені Тараса Шевченка» філія «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» .

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 127489 грн. 05 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 4500 грн. витрат на правничу допомогу та 10000 грн. моральної шкоди, а всього 141989 грн. 05 коп.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 2911 грн. 69 коп. судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене сторонами до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий: Н. А. Кирилюк