справа № 2-695/11
головуючий у суді І інстанції Величко Т.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Писаної Т.О.,

Суддів Приходька К.П., Журби С.О.

за участі секретаря судового засідання Шебуєва Д.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року за заявою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені,

В С Т А Н О В И В:

04 лютого 2020 року Акціонерне товариство "УкрСиббанк" (далі по тексту КТ "УкрСиббанк", стягувач) звернулось до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа, у якому боржником є ОСОБА_2 .

В обгрунтування заяви указує, що на виконання судового рішення у справі №2/759/53/13 від 11 червня 2013 року про стягнення на його користь грошових коштів був виданий виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання 28 листопада 2013 року та відкрито виконавче провадження №41133189.

Рішення суду боржниками ні у добровільному ні у примусовому порядку не виконано. Стягувач неодноразово звертався до виконавчої служби із запитами щодо ходу виконання з приводу цього виконавчого провадження. 01 листопада 2019 року Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області повідомив стягувача, що 22 серпня 2014 року від Святошинського РВДВС м. Києва на виконання надійшов виконавчий лист, що виданий судом у справі №2/759/53/13. Цього ж дня 22 серпня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 8 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження". Однак оригінал виконавчого документа із відповідною постановою ні на адресу для листування, ні на адресу реєстрації стягувачеві не надходили. Отже, оригінал виконавчого документа було втрачено.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року було задоволено заяву державного виконавця про видачу дубліката виконавчого листа у цивільній справі №2/759/53/13 за позовом ПАТ "УкрСиббанк" (правонаступником якого є стягувач) до боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з них грошових коштів та видано дублікат виконавчого листа про стягнення боргу з боржника ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене стягувач звернувся із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа для виконання.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року заяву стягувача про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання залишено без задоволення.

Не погоджуючись із указаною ухвалою представник стягувача ОСОБА_5 звернулась із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення заяви стягувача про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Сторони у справі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши відповідність оскаржуваної ухвали нормам процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що з 2013 року по 2020 рік стягувач не цікавився виконавчим провадженням, не надав суду доказів поважності пропуску строку.

Колегія апеляційного суду такі висновки суду першої інстанції вважає помилковими враховуючи наступне.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2013 у справі № 2/759/53/13 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені задоволено, стягнено солідарно з відповідачів на користь позивача 746698 грн 63 коп. (а.с. 207-213).

18 вересня 2013 за заявою стягувача содом було видано представнику позивача ОСОБА_7 три виконавчі листи щодо кожного із солідарних боржників по справі №2/759/53/13 (а.с. 219).

04 грудня 2013 року на виконання до відділу передано виконавчий лист№2/759/53/13 виданий 18 вересня 2013 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_2 на користь стягувача боргу та цього ж дня винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №41088933), копії якої направлено сторонам до виконання та до відому.

25 грудня 2015 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Указані обставини зазначені у листі начальника Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 07 жовтня 2019 року, у якому була надана відповідь на звернення стягувача (а.с. 35).

Зокрема, у листі начальника Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 07 жовтня 2019 року зазначено, що перевіркою реєстрів вихідної кореспонденції не знайдено запис про направлення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу разом з оригіналом виконавчого листа, у зв`язку з чим цього ж дня на адресу Святошинського районного суду м. Києва було направлено подання про видачу дубліката виконавчого листа.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року у справі №2-695/11 було задоволено заяву державного виконавця про видачу дубліката виконавчого листа по цивільній справі №2/759/53/13 стосовно боржника ОСОБА_2 , однак під час розгляду заяви державного виконавця не було вирішено питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а у самому дублікаті цей строк визначено до 25 червня 2014 року.

Таким чином, обставини щодо втрати виконавчого документа про стягнення з боржника ОСОБА_2 грошових коштів були встановлені під час розгляду заяви державного виконавця. При цьому, начальником Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві було складено та додано до матеріалів справи довідку від 07 жовтня 2019 року №41088933, згідно з якою за зверненням стягувача було встановлено, що стягувач не отримував постанову про повернення виконавчого документа разом із оригіналом виконавчого листа про стягнення солідарної заборгованості із ОСОБА_2 .

При цьому як убачається із матеріалів справи судом було враховано надану виконавчою службою інформацію про те, що стягувач не отримував постанову виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві, а відтак, стягувач не знав про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до заяви, яка є предметом цього розгляду, стягувач просить поновити строк пред`явлення виконавчого документа до виконання стосовно боржника ОСОБА_2 .

Перевіряючи наявність підстав для задоволення заяви колегія апеляційного суду не може погодитись із висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання лише з тих підстав, що з 2013 року по 2020 рік стягувач не цікавився виконавчим провадженням.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК Українивиконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 433 ЦПК Україниу разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина друга статті 433 ЦПК України).

У відповідності до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Як установлено судом, отримавши виконавчий документ після набрання чинності судовим рішенням стягувач своєчасно звернувся до виконавчої служби та пред`явив виконавчий документ до виконання, за яким було відкрите виконавче провадження, та не був повідомлений про повернення виконавчого документа на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", що визнано виконавцями.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції Закону на час повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними

Положеннями ч. 5 указаної статті передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. У даному випадку цей строк становить один рік.

Згідно із ч. 3 ст. 23 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

У матеріалах справи відсутні докази виконання рішення суду або втрату ним законної сили.

Встановивши, що стягувачем вперше виконавчий документ було пред`явлено до виконання вчасно, стягувач не був повідомлений про винесення виконавцем постанови про повернення йому виконавчого документа та оригіналу виконавчого листа, який було втрачено, що було визнано виконавцем, та ту обставину, що із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання стягувачем заявлено у річний строк з дня коли він дізнався про указані обставини, колегія апеляційного суду вважає переконливими доводи стягувача щодо наявності підстав для визнання поважними причин пропуску відповідного строку, а відтак для задоволення заяви стягувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду" .

У справі "Soering vs UK" від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Таким чином, процес примусового виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід`ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства виходячи з наступного:

1) мета цивільного судочинства, закріплена у ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України в редакції 2004 року та у ст. 2 в редакції 2017 року (захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави) в повній мірі досягається лише в результаті виконання вимог судового рішення. Виконавче провадження є логічним продовженням судового розгляду та не може без нього існувати, як і сам судовий розгляд втрачає сенс без можливості звернення судового рішення до примусового виконання;

2) провадження щодо примусового виконання судового рішення є проявом процесуального принципу обов`язковості судового рішення, без нього даний принцип перетворюється на просту декларацію.

З висновком суду про те, що стягувач повинен цікавитися станом виконавчого провадження в межах розумних строків, колегія апеляційного суду у повній мірі погодитись не може, оскільки саме на боржникові лежить обов`язок виконання рішення суду і саме боржник повинен бути зацікавлений у якнайшвидшому його виконанні.

Будь-яких доказів того, що після набрання законної сили судовим рішенням боржники намагались його виконати, хоча б частково, але стягувач був в цьому не зацікавлений, боржниками не надано.

Отже, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа.

Виходячи з наведеного, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про задоволення заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа стосовно боржника ОСОБА_2 до виконання у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву представника Акціонерного товариства «Укрсиббанк» Семка Ігоря Сергійовича про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені задовольнити.

Поновити Публічному акціонерному товариству «Укрсиббанк» строк для пред`явлення до виконання дубліката виконавчого листа № 2/759/53/13.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2020 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба