Справа № 266/6964/19
Провадження № 2/266/318/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження(наказу) Управління міського майна Маріупольської міської ради та свідоцтва про право власності на житло,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним та скасування розпорядження (наказу) Управління міського майна Маріупольської міської ради від 23.08.2006 року НОМЕР_1/н про приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 23.08.2006 року.

В обґрунтування заявлених вимог вказав, що з 12.01.2002 року перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 05.10.2017 р. на підставі рішення суду. Під час перебування у шлюбі у подружжя народився сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приватизували квартиру АДРЕСА_1 , хоча на момент приватизації у вказаній квартирі мешкали вона, її колишній чоловік та ОСОБА_6 . У зв`язку із чим, вважає, що вищевказаний наказ та свідоцтво про право власності слід визнати недійсними та скасувати.

Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалу суду від 28.01.2020 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачам направлено та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с.20). Так зокрема копія позовної заяви разом із додатками була отримана представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 (а.с. 20). Відповідач ОСОБА_3 не отримала поштове відправлення з невідомих суду причини.

У визначений строк відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відзив на позовну заяву не подали, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надали.

Від відповідача Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач не визнав позов в повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на те, що управлінням міського майна була розглянута заява ОСОБА_3 , яка відповідно до довідки про склад сім`ї була квартиронаймачем разом із єдиним членом її родини - сином ОСОБА_2 від 19.07.2006 р., про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1 відповідно до чинного на той час законодавства та винесено наказ від 23.08.2006 року №35781/Н на підставі якого оформлено свідоцтво про право власності від 23.08.2006 року за НОМЕР_1. На момент приватизації позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_6 були зареєстровані у квартирі лише 10.10.2006 року. Тому оспорюваний наказ та свідоцтво є законними та не підлягають скасуванню.

Позивач ОСОБА_1 не скористалася своїм правом та відповідь на відзив не подала.

Суд, дослідивши докази, дійшов висновку про таке.

Судом встановлені наступні обставини, так 19.07.2006 р. ОСОБА_3 , як наймач квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 звернулася до Управління міського майна із заявою про оформлення передання у приватну спільну сумісну власність їй та члену її сім`ї ОСОБА_2 . ( а.с. 41).

Таким чином судом встановлено, що приватизація квартири АДРЕСА_1 здійснювалась у 2006 році відділом приватизації Управлінням міського майна Маріупольської міської ради у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та чинного на той час Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05.08.1994 р. № 72, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.08.1994р за № 201/411. Дане Положення визначало порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та зразки бланків документів, необхідних для їх оформлення.

Так, відповідно до п.п. 20, 21 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин отримує від підприємства, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення відповідно до додатку 4 або 5 Положення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

До заяви було додано довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноповерхового будинку) та займаними ними приміщеннями виданої 19.07.2006 р. посвідченою керівником підприємства по обслуговуванню житла, згідно до якої в квартирі за адресою АДРЕСА_1 мешкають та мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_3, яка є квартиронаймачем, зареєстрована з 08.07.1971 року та її син ОСОБА_2 , зареєстрований з 27.08.1999 року. Факт реєстрації підтверджено довідкою ЖКП-3 Приморського району ( а.с.43,44).

Дана довідка в подальшому слугувала прийняттю рішення органу приватизації щодо передачі квартири АДРЕСА_1 в приватну спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та видачі органом приватизації свідоцтва на право власності від 23.08.2006 року.

Так на підставі наказу Управління міського майна НОМЕР_1/Н від 23.08.2006 р. ОСОБА_3 приватизувала житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у приватну спільну сумісну власність(а.с.42).

23.08.2006 року на підставі вищевказаного розпорядження Управлінням міського майна було видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено право приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,7 кв. м., реєстровий НОМЕР_1 ( а.с. 40).

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду-це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сім"ї та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 8 вказаного Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Отже, приватизація квартири АДРЕСА_1 була здійснена у 2006 році Управлінням міського майна Маріупольської міської ради у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та чинного на той час Положення і на підставі поданих квартиронаймачем ОСОБА_3 документів.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона разом із своїм сином ОСОБА_6 фактично мешкала у квартирі АДРЕСА_1 з 2003 року, відповідно мала передбачене ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням, а відтак враховуючи, що право фізичної особи на приватизацію квартири пов`язується не з фактом її реєстрації у цій квартирі, а з її правом на житло та фактом проживання у квартирі, а відтак мала разом із своїм сином право на приватизацію разом із іншими членами сім`ї.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Оскільки за змістом ст.ст.64, 65 ЖК України наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Як зазначено в ч.1 ст.6 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" в редакції на час виникнення спірних відносин, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так судом встановлено, що Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 12.01.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05.10.2017 року №266/3108/17, яке набрало законної сили 31.10.2017 рок ( а.с. 6).

Із довідки з реєстру територіальної громади міста Маріуполя від 02.03.2020 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 , зокрема були зареєстровані позивач ОСОБА_1 10.10.2006 року її колишній чоловік ОСОБА_2 з 27.09.1999 року, син позивача ОСОБА_6 з 10.10.2006 року та діти від шлюбу з ОСОБА_2 - ОСОБА_4 з 10.01.2007 року, ОСОБА_5 з 13.01.2009 року. Згідно довідки відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг від 06.12.2019 року ОСОБА_3 з 23.02.2010 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 ( а.с. 46, 5, 10).

Як встановлено судом квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 на момент приватизації була ОСОБА_3 .

У заяві про приватизацію квартири ОСОБА_3 зазначила лише одного члена своєї сім`ї сина - ОСОБА_2 .

Згідно ч.4 ст.3 СК України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту вселення та постійного проживання її разом із сином ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 у період часу з 12.01.2002 року по 23.08.2006 року, як члена сім`є наймача ОСОБА_3 , у зв`язку із чим вони набули право користування спірною квартирою та про відсутність збереженого за нею та її сином права користування у цей час іншим жилим приміщенням.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт її проживання на момент приватизації у житловому приміщенні, а саме у квартирі АДРЕСА_1 , відповідно виникнення у неї права на приватизацію квартири, як особи, яка постійно проживає в квартирі разом з наймачем ОСОБА_3 , у зв`язку із чим суд приходить до висновку, що позивач не мала право на приватизацію квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Позивачем не доведено, що приватизація квартири проведена з порушенням вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», а відтак відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваного розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, враховуючи вимоги законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд вважає що позовні вимоги про визнання недійсною приватизації, визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав відповідачами, позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому у такому необхідно відмовити повністю.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.16 ЦК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і лише при встановленні цього порушення, суд застосовує строк позовної давності. У разі недоведеності порушення цього права в задоволенні вимог слід відмовити по суті.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог у суду відсутні підстави застосування наслідків пропуску позовної давності.

Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню повністю, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 13,81,77,78, 141, 350, 354 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження (наказу) Управління міського майна Маріупольської міської ради НОМЕР_1/н від 23.08.2006р. та свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 23.08.2006р. - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Шишилін О. Г.