Постанова

Іменем України

30 березня 2020 року

м. Київ

справа № 361/4661/17

провадження № 61-46278св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Літківська сільська рада Броварського району Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у складі судді Василишина В. О. від 17 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Мельника Я. С., Березовенко Р. В., від 20 вересня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Літківська сільська рада Броварського району Київської області, про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх з відповідачем ОСОБА_2 мати ОСОБА_3 , після чого стало їй відомо про наявність складеного матір'ю 14 березня 2008 року заповіту, що посвідчений секретарем Літківської сільської ради Броварського району Київської області та зареєстрований за № 136, яким мати заповіла все своє майно відповідачу.

Цей заповіт є недійсним, оскільки мати була людиною малограмотною, ледве вміла читати та писати й навряд чи розуміла, що підписує саме заповіт на користь відповідача. Крім того, вказаний заповіт підписано матір'ю під психологічним тиском з боку ОСОБА_2 , з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила визнати заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 14 березня 2008 року секретарем Літківської сільської ради Броварського району Київської області та зареєстрований за № 136, недійсним.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що волевиявлення ОСОБА_3 , виражене у оспорюваному заповіті, відповідало її внутрішній волі, а позивач не довела протилежного. Під час складання спірного заповіту було дотримано всі вимоги закону щодо змісту та форми правочину.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішенняпопередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спадкодавець могла скласти заповіт на користь ОСОБА_2 лише під тиском, оскільки перебувала з ним у неприязних відносинах. ОСОБА_3 не вміла читати, мала поганий зір, а тому не могла за таких обставин скласти оскаржуваний заповіт. Під час складання спірного заповіту не було дотримано вимоги закону щодо змісту та форми правочину, а тому його слід визнати недійсним.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 25 жовтня 2018 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У січні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 березня 2008 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким все належне їй майно де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла ОСОБА_2 . Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Літківської сільської ради Броварського району Київської області Шульгою Н. В. 14 березня 2008 року й зареєстровано у реєстріза № 136.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року (далі - Інструкція) визначено порядок посвідчення заповіту.

Так, у пунктах 13-15 Інструкції встановлено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. При посвідченні правочинів з`ясовується обсяг цивільної дієздатності фізичних та юридичних осіб, які беруть участь в угодах. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, неписьменна або сліпа, нотаріус, крім того, прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Відповідно до пункту 157 розділу 17 Інструкції заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт який написаний заповідачем власноручноабо за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_3 , спрямоване на передачу майна саме ОСОБА_2 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 14 березня 2008 року, було вільним та відповідало її волі.

Доказів протилежного позивач в порядку статті 81 ЦПК України не надав.

Як вбачається зі змісту заповіту, його складено у письмовій формі, із зазначенням часу, місця його складення та засвідчено гербовою печаткою.

Підпис ОСОБА_3 на тексті правочину засвідчений посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії - секретарем виконкому Літківської сільської ради Броварського району Київської області Шульгою Н. В.

Доводи касаційної скарги про те, що волевиявлення заповідача не було вільним, не відповідало її волі, а також неспроможність ОСОБА_3 прочитати заповіт не ґрунтуються на матеріалах справи і судами їм надано належну оцінку.

Крім того, здатність заповідача читати підтвердили допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а позивач не надала доказів на спростування цих обставин або доказів того, що заповідач мала фізичні вади, які б їй перешкоджали прочитати заповіт особисто та підписати його.

Отже, оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивач належних та допустимих доказів не надав.

За таких обставин суди правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара