КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 вересня 2020 року місто Київ

Справа № 757/2763/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Нежури В.А.

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі представника адвоката Дячка Станіслава Миколайовича на рішення Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Писанця В.А., від 26 липня 2019 року (повний текст судового рішення складено 06 серпня 2019 року) та за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі представника адвоката Колольського Сергія Івановича, на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Писанця Віталія Анатолійовича, від 16 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа: Державна інспекція з питань праці, про стягнення суми добових за період відрядження, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою, виходячи з середнього заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з наведеним позовом.

З урахуванням уточнень просив стягнути з публічного товариства (далі також - ПАТ) «Державний ощадний банк України» суму добових витрат за період відрядження з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року для виконання його службових обов`язків у місті Києві у розмірі 50 181,60 грн, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою за період відрядження з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року та заробітною платою, яка мала бути виплачена виходячи з середнього заробітку перед початком відрядження в сумі 92 748,08 грн та середній заробіток за весь час затримки проведення остаточного розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку в розмірі 871,79 грн., мотивуючи тим, що відповідачем не проведено остаточного розрахунку з ним та не надано всі належні йому суми при звільненні, зокрема: не сплачено суму добових, не компенсовано вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму добових за період відрядження, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою, виходячи з середнього заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 143 801,47 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку за період з 11 квітня 2015 року в сумі 1366094, 93 грн.

АТ «Державний ощадний банк України» з судовими рішеннями не погодилося та подало апеляційні скарги. Просило скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову. Вважало, що судові рішення ухвалені за невідповідністю обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_1 подав свої відзиви на апеляційні скарги. Просив судові рішення залишити без змін, а скарги без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають до задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно положень до ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, наведеним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що відповідно до норм та вимог діючого законодавства України, зокрема, але не виключно Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року за № 59, що регулює правовідносини у сфері праці, виконання працівником службового доручення (розпорядження) керівника поза місцем його постійної роботи в іншому населеному пункті є службовим відрядженням. При цьому, за висновком районного суду, законодавством України окрім службового відрядження не передбачено будь-якої іншої форми або виду праці поза місцем постійної роботи в іншому населеному пункті. Між тим, відповідачем заробітна плата ОСОБА_1 , під час перебування його у відряджені, виплачена у меншому розмірі ніж середній заробіток.

Разом з тим, погодитися з цим висновком місцевого суду колегія суддів не може.

Судом встановлене, матеріалами справи підтверджене та сторонами не заперечується таке.

ОСОБА_1 з 19 листопада 2002 року працював на різних посадах в ПАТ «Державний ощадний банк України».

01 червня 2012 року, відповідно до наказу № 1248/ОК, ОСОБА_1 переведений на посаду начальника відділу Бек-офісу роздрібного бізнесу філії-Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» на 1,00 ставки з 05 червня 2012 року. Встановлено посадовий оклад у розмірі 4800 грн на місяць, згідно з штатним розписом.

Наказом ПАТ «Державний ощадний банк України» № 259 від 04 серпня 2014 року в центральному апараті банку розгорнуто робочі місця відповідальних працівників філії-Донецького обласного та філії-Луганського обласного управлінь у зв`язку з надзвичайним режимом роботи установ банку в цих регіонах та надано, окрім іншого вказівку керівникам цих філій направити відповідальних фахівців цих філій, за їх згодою, для виконання функціональних обов`язків на вказаних місцях.

01 вересня 2014 року наказом ПАТ «Державний ощадний банк України» № 298-к ОСОБА_1 надано робоче місце в управлінні бек-офісу АТ «Ощадбанк» для виконання покладених на нього посадових обов`язків у дистанційному режимі з 01 вересня 2014 року.

Того ж дня, філією - Луганське обласне управління АТ «Ощадбанк» наказом № 2656/ОК, на підставі вказаного наказу та особистої заяви ОСОБА_1 , та за його згодою, останнього направлено до центрального апарату АТ «Ощадбанк» для виконання покладених на нього посадових обов`язків у дистанційному режимі з 01 вересня 2014 року. Умови оплати ОСОБА_1 залишено без змін.

Наведені накази позивачем в установленому законом порядку оскаржені не були.

10 квітня 2015 року, на підставі наказу № 761/ОК, у відповідності до ст. 38 КЗпП ОСОБА_1 за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання було звільнено з посади начальника відділу Бек-офісу роздрібного бізнесу філії-Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Відповідно до наказу виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19 листопада 2014 року по 10 квітня 2015 року в кількості 9 календарних днів, щорічну додаткову відпустку за період роботи з 19 листопада 2014 року по 10 квітня 2015 року в кількості 3 календарні дні. Усього за 12 календарних днів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Положеннями ч. 1- 4 ст. 12 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з вимогами частини 5 даної статті ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до основоположних засад цивільного судочинства щодо диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 1- 2 ст. 13 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, на думку колегії суддів, позивачем, в порушення положень ст. 12, 81 ЦПК України, обставин, які мають значення для справи і на які він послався як на підставу своїх вимог або заперечень, перед судом не доведено.

Згідно з положеннями Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року за № 59, в редакції чинній на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, службовим відрядженням вважалася поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Встановлено, що у зв`язку з надзвичайним режимом роботи установ банку в регіонах Донецької та Луганської областей наказами ПАТ «Державний ощадний банк України» в центральному апараті банку розгорнуто робочі місця відповідальних працівників філій цих обласних управлінь і ОСОБА_1 надано робоче місце на одному з цих місць для виконання покладених на нього посадових обов`язків у дистанційному режимі, а наказом філії - Луганське обласне управління АТ «Ощадбанк» на підставі останнього наказу, особистої заяви ОСОБА_1 , та за його згодою, позивача направлено до центрального апарату АТ «Ощадбанк» для виконання покладених на нього посадових обов`язків у дистанційному режимі, при цьому умови оплати ОСОБА_1 залишено без змін.

Крім того, встановлено, що наведені накази позивачем в установленому законом порядку оскаржені не були і позивачем же належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог щодо знаходження його у відрядженні у період з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року та стягнення добових витрат за період відрядження суду не надано.

Крім того, на думку колегії суддів, тлумачення позивачем норм та вимог діючого законодавства України, зокрема, але не виключно Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року за № 59, являється помилковим.

Наведене районним судом було залишене поза увагою, тому апеляційну скаргу банку слід задовольнити, а рішення та додаткове рішення районного суду, на підставі п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України, через неправильне застосування норм матеріального права, скасувати і ухвалити нове судове рішення, про відмову в задоволені позову.

При цьому, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

В судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Тому, керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 268, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа: Державна інспекція з питань праці, про стягнення суми добових за період відрядження, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою, виходячи з середнього заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура