02.10.2020 Справа № 363/3815/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Петранюк П.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

встановив:

позивачка звернулася до суду з даним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 13 грудня 2018 року між нею та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав в борг грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США та зобов`язався їх повернути не пізніше 15 березня 2019 року разом зі сплатою відсотків у розмірі 10% від суми боргу щомісячно. У зв`язку з порушення відповідачем договірних зобов`язань по поверненню грошових коштів, порушує питання про стягнення з останнього заборгованості в розмірі 8 000 доларів США, відсотків в розмірі 9 212,90 доларів США, пені в розмірі 3 824,75 доларів США, та 3% річних за весь період прострочення повернення коштів в розмірі 314,36 доларів США.

Позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила про задоволення позову з викладених у ньому підставі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечила.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, повторно в судове засідання не з`явився.

Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в заочному порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 грудня 2018 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивачка (позикодавець) передала у власність відповідача (позичальника) грошові кошти в сумі 8 000 доларів США, а відповідач зобов`язався у строк до 15 березня 2018 року повернути вказану суму позивачу разом зі сплатою відсотків у розмірі 10% від суми боргу щомісячно.

Також у разі прострочення строку повернення суми боргу відповідач зобов`язався сплатити позивачці неустойку у вигляді пені в розмірі 0,1% від отриманої суми за кожен день прострочення.

На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 13 грудня 2018 року написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі.

Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачкою вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів не виконав.

При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається із письмової розписки від 13 грудня 2018 року відповідач зобов`язався повернути отримані від позивачки грошові кошти в строк до 15 березня 2018 року.

Виходячи з аналізу вказаних норм законодавства, суд не може прийняти до уваги посилання позивачки на очевидну описку в кінцевій даті повернення отриманих грошових коштів.

Згідно чинного законодавства та за правилами ст. 631 ЦК України не можна дійти висновку, що сторони дійшли згоди про строк виконання договору та уклали його на три місяці до 15 березня 2019 року.

Відтак, суд доходить висновку, що в укладеному між сторонами договорі строк повернення позики належно не встановлений.

Таким чином, за правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позика мала бути повернута відповідачем протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, тобто до 11 жовтня 2019 року (протягом тридцяти днів з дня пред`явлення цього позову (11 вересня 2019 року).

Доказів пред`явлення інших вимог, до подачі позову суду не надано.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивачки суд вважає необхідним стягнути на її користь таку ж суму грошових коштів (суму позики) переданих за договором позики, тобто 8 000 доларів США, що відповідатиме вимогам ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При цьому згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір 3% річних від простроченої суми слід обраховувати за період з 11 жовтня 2019 року (ч. 1 ст. 1049 ЦК України) по 01 січня 2019 року, який складає 1 509 грн. 70 коп. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Крім того на користь позивачки слід стягнути й обумовлену договором пеню в розмірі 0,1% від отриманої суми за кожен день прострочення за період з 11 жовтня 2019 року до 01 січня 2019 року та становить 18 368 грн.

Оскільки 3% річних від простроченої суми та пеня в розмірі 0,1% не є складовою грошового зобов`язання, тому підлягають стягненню та обчисленню в національній валюті України - гривні, від еквівалентної суми боргу.

Що стосується вимог позову в частині стягнення відсотків за користування позикою в розмірі 10% від суми боргу щомісячно, то суд зазначає наступне.

Згідно письмової розписки боржник має сплатити кредитору відсотки в розмірі 10% від суми боргу щомісячно, які позивач обрахував в розмірі 9 212,90 доларів США.

Згідно правового висновку, викладеного Великою палатою Верховного Суду у постанові №310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Враховуючи, що між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, а відтак відповідач має сплатити позивачці за весь час прострочення повернення позики три проценти річних та індекс інфляції встановлені згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже положення ч. 2 ст. 1048 ЦК України щодо стягнення процентів за користування коштами можуть бути застосовані лише протягом строку дії договору і обумовленого строку користування коштами, що в даному випадку місця не має, оскільки сторони про строк договору позики в належній формі не домовились.

Відтак, підстав для стягнення відсотків за користування позикою судом не встановлено, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Згідно ст. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на час звернення позивачки із позовом до суду за подання фізичною особою позову майнового характеру передбачено справляння судового збору в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (768 грн. 40 коп.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (9 605 грн.).

Відтак з відповідача на користь позивачки слід стягнути розмір судового збору, передбачений ст. 4 Закону України «Про судовий збір» пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 2 438 грн. 77 коп.

Відтак, пред`явлений позов є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 8 000 доларів США, пеню в розмірі 18 368 грн., 3% річних у розмірі 1 509 грн. 70 коп., та судовий збір у розмірі 2 438 грн. 77 коп., а всього 8 000 (вісім тисяч) доларів США та 22 316 (двадцять дві тисячі триста шістнадцять) грн. 47 (сорок сім) коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його підписання.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області протягом 30 днів з дня його підписання.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий 19 вересня 1997 року Києво-Святошинським РВ ГМВС України в Київській області, РНОКПП - НОМЕР_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя