ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8312/20 Справа № 212/2139/20 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг», Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 липня 2020 року, яке постановлено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення суду складено 20 липня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ЦГЗК») і просив стягнути ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» 60 000 гривень та з ПрАТ «ЦГЗК» 120 000 гривень моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням його здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 28 червня 1977 року по 01 березня 1984 року працював помічником машиніста та машиністом екскаватора на Новокриворізькому державному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг".

З 11 вересня 1984 року по 09 липня 2009 року працював машиністом екскаватора, гірничим майстром, слюсарем по ремонту обладнання на Криворізькому центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат".

Внаслідок тривалої праці у шкідливих умовах праці, висновком МСЕК від 19 квітня 1995 року позивачу первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 липня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 280,26 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК`на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 40 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 560,54 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

На думку апелянта, судом першої інстанції не в повній мірі було враховано конкретні обставини, а саме відсоток втрати працездатності, ступінь тяжкості професійного захворювання, пов`язані з цим моральні страждання, істотність вимушених змін в житті позивача, важкість стану здоров`я, ступінь вини відповідачів, які не вжили жодних заходів по забезпеченню безпечних та нешкідливих умов праці, внаслідок чого позивач вимушений постійно лікуватись та переносити фізичні та моральні страждання.

У відзиві відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на апеляційну скаргу представника позивача зазначено, що рішення суду ухвалено з дотриманням процесуального та матеріального права, тому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 28 червня 1997 року по 26 червня 1982 року працював на посаді помічника машиніста екскаватора, з 21 липня 1982 року по 01 березня 1984 року машиністом екскаватора на Новокриворізькому державному гірничо - збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг".

З 11 вересня 1984 року по 24 липня 1991 року позивач працював на посаді машиніста екскаватора, з 24 липня 1991 року по 07 лютого 1995 року гірничим майстром, з 18 квітня 1995 року по 01 серпня 2002 року гірничим робочим, з 01 серпня 2002 року по 01 квітня 2004 року слюсарем, з 01 квітня 2004 року по 09 липня 2009 року слюсарем черговим та з ремонту устаткування на Криворізькому центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (а.с. 7-14).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) №10 від 10 квітня 1995 року, професійне захворювання позивача виникло внаслідок його праці в умовах високого рівня запиленості(а.с. 15-зворот).

Відповідно до Акту, причиною професійного захворювання у позивача є дія на його організм пилу(а.с. 16).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) №10 від 10 квітня 1995 року ОСОБА_1 виконував роботи на протязі 206 місяців в шкідливих умовах праці, що призвели до отримання ним хронічного захворювання, з яких - на ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" працював з 28 червня 1977 року по 01 березня 1984 року, тобто 79 місяців, що становить 38,4 % вини підприємства та з 11 вересня 1984 року по 18 квітня 1995 року працював на ПрАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", тобто 127 місяців, що становить 61,6 % вини підприємства.

Відповідно до висновку МСЕК від 19 квітня 1995 року позивачу первинно встановлено 25% втрати працездатності (а.с. 18).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 10 квітня 1996 року позивачу повторно встановлено 25% втрати працездатності (а.с. 18-зворот).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 25 березня 1997 року позивачу повторно встановлено 40% втрати працездатності та третя група інвалідності (а.с. 19).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 08 квітня 1998 року позивачу повторно встановлено 40% втрати працездатності та третя група інвалідності (а.с. 19-зворот).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 20 квітня 1999 року позивачу повторно встановлено 40% втрати працездатності та третя група інвалідності (а.с. 20).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 12 квітня 2000 року позивачу повторно встановлено 40% втрати працездатності та третя група інвалідності (а.с. 20-зворот).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 24 квітня 2001 року позивачу повторно встановлено 40% втрати працездатності та третя група інвалідності (а.с. 21).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 02 квітня 2002 року позивачу повторно встановлено 40% втрати працездатності та третя група інвалідності (а.с. 21-зворот).

Висновком МСЕК від 16 квітня 2003 року позивачу повторно встановлено 40% втрати працездатності та третя група інвалідності, безстроково(а.с. 22).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та ПрАТ «ЦГЗК», суд виходив з доведеності позовних вимог позивача та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємствах відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності, 19 квітня 1995 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництвах, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцями, колегія суддів вважає, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)», з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004, ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

З Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) №10 від 10 квітня 1995 року вбачається, що професійне захворювання позивача виникло внаслідок його роботи на підприємствах відповідача, де він підпадав під вплив пилу.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідачів обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року, з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності, визнання інвалідом ІІІ групи, безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково.

При цьому, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у розмірі 20 000 грн. та з ПрАТ «ЦГЗК» у розмірі 40 000 грн. не перевищує граничного розміру, встановленого п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги представника позивача про необґрунтованість розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними з вищенаведених підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, стан здоров`я позивача, період роботи на підприємствах відповідачів, тяжкість вимушених змін його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємствах відповідачів, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у розмірі 20 000 грн. та з ПрАТ «ЦГЗК» у розмірі 40 000 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: