КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/3203/20 Головуючий у І інстанції Цимбал І.К.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Ігнатченко Н.В., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат, -

УСТАНОВИВ:

у лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що вона та відповідач є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

РішеннямДарницького районного суду міста Києва від 14 квітня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 01 жовтня 2010 року та до повноліття дитини.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2012 року збільшено розмір стягнення аліментів та стягнуто з відповідача на користь позивача, аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має хронічні захворювання, які потребують лікування та має здібності до малювання, що потребує додаткових витрат на оплату лікування та гуртків, які останній відвідує. Зазначені витрати відносяться до додаткових витрат на дитину.

Оскільки відповідач відмовляється від надання коштів, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 7123,07 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 7123,07 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення коштів на проживання позивачки та сина на базі відпочинку «Фазан» в розмірі 4410,00 грн., харчування ОСОБА_3 на базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в розмірі 2400,00 грн., перевезення позивачки та дитини в розмірі 1600,00 грн., та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначено, що всупереч наведеним нормам суд першої інстанції не перевірив обґрунтованість зазначеної позивачем загальної суми додаткових витрат, не зазначив докази, якими підтверджується розмір такої суми, залишив без уваги зазначені у відзиві аргументи відповідача, не перевірив їх та не надав їм мотивованої оцінки.

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що у бази відпочинку відсутній статус санаторію та статус лікувального закладу, відсутні докази зарахування коштів сплачених за проживання позивача на базі відпочинку, підтвердження того, що позивачем здійснено витрати на харчування та витрати на автотранспортні послуги.

Також зазначено, що стягуючи суму додаткових вират, суд виходив з розрахунку, зробленого позивачем на власний розсуд.

28 вересня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують витрати позивача на дитину, зокрема на оздоровлення сина на узбережжі моря, харчування та проїзд.

Крім того, ОСОБА_2 кожен рік після розлучення подає до суду заяву про додаткові витрати на дитину, останній раз вона також відпочивала з сином на базі відпочинку «Фазан» та понесла витрати, які були стягнуті судом.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, та стягуючи з відповідача на користь позивача додаткові витрати на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими і такими, що підтверджуються відповідними доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року оскаржується лише в частині стягнення коштів на відпочинок, харчування та перевезення.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 травня 2011 року було розірвано (а.с. 15).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 квітня 2011 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 01.10.2010 і до повноліття дитини (а.с.14).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2012 року розмір аліментів збільшено та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн. (а.с.16-17).

Дитина сторін проживає разом з матір`ю з народження і по сьогоднішній день та знаходиться на її утриманні.

Відповідно до довідки розрахунку заборгованості, станом на 01 березня 2018 року заборгованість по аліментах боржника ОСОБА_1 складає 18200,00 грн. (а.с.22).

З запису лікарняної картки вбачається, що дитина ОСОБА_3 , 2006 року народження з 2007 року стоїть на «Д» обліку з приводу захворювання органів дихання, а саме: хронічний аденоідіт, аденоідні вегетації ІІ ступеню, та потребує оздоровлення на ПБК (а.с 69).

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє їх від обов`язків щодо дитини.

За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України;за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із вимогами частини 1 статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), 01 квітня 2019 року у справі № 233/3518/17, від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17.

Згідно частин 1,2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

На підтвердження обґрунтованості своїх вимог, позивач надала суду в якості доказів копію рахунку № НОМЕР_1 , база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », з якого вбачається, що за тимчасове розміщення з 10 червня по 24 червня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) було сплачено 4410,00 грн., за харчування - 2400,00 грн. (а.с. 49).

Згідно договору про надання автотранспортних послуг, позивачем було витрачено за перевезення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) - 1600,00 грн. (а.с. 53).

Звертаючись до суду із вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину, позивач надала суду достатньо доказів, які є підтвердженням витрат на відпочинок дитини та оздоровлення.

Доводи апеляційної скарги про те, що база відпочинку «Фазан» не має відношення до лікування або санаторного відпочинку є необґрунтованими, оскільки дитині для оздоровлення згідно висновку лікаря показано відпочинок на морському узбережжі, що і було забезпечено позивачем.

Відповідачем не надано доказів про можливість відпочинку в іншому закладі охорони здоров`я, що і є підтвердженням уникнення ОСОБА_1 від батьківського обов`язку відповідно до ст. 185 СК України.

Враховуючи вищенаведені норми, а також обставини справи, зважаючи на принцип розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду вважає визначений судом першої інстанції розмір додаткових витрат, який підлягає стягненню з відповідача на утримання його дитини, законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб