Провадження № 22-ц/812/1470/20 Доповідач апеляційної інстанції-Тищук Н.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м. Миколаїв

справа № 479/358/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області, ухвалене 6 липня 2020 року суддею Репушевською О.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 16 червня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про отримання банківських послуг за якою отримав 17 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, підтвердивши своїм підписом, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг (далі - Договір).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 10 березня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 162 103, 28 грн., з яких 15 943, 81 грн. заборгованість за тілом кредиту, 5 936, 78 грн. за процентами та 140 222, 69 грн. пені.

Посилаючись на своє право вимагати часткового повернення заборгованості, банк просив стягнути з ОСОБА_1 131 879, 41 грн., з яких

15 943, 81 грн. заборгованість за тілом кредиту, 5 936, 78 грн. за процентами та 109 998, 82 грн. пені.

Відповідач участі у судовому засіданні не приймав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Судом ухвалено заочне рішення.

Заочним рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 6 липня 2020 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 15 943, 81 грн. заборгованості за тілом кредиту та 254, 12 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено та задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на помилковість висновку суду про недоведеність факту узгодження з позичальником усіх умов кредитування (ціни договору), оскільки позичальником підписано договір приєднання та довідку про умови кредитування. В іншій частині рішення залишити без змін.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 16 червня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ЗАТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено, що вона разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між банком та ОСОБА_1 договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Будь-яких відомостей щодо суми кредиту, відсоткової ставки чи штрафних санкцій в анкеті-заяві не зазначено.

Отже, ціна кредитного договору в письмовій формі сторонами не узгоджувалась.

До позовної заяви банком додано витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», зокрема «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD».

Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD» та витягом з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення.

Власноручного підпису позичальника ці витяги не містять.

Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ узгоджених сторонами умов кредитування, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами, пославшись на постанову ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15.

Надані позивачем Правила надання послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Встановивши обставини справи та надані позивачем докази, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Отже, оскільки суд першої інстанції послався на норми цивільного законодавства, застосував ці норми відповідно до загальних засад цивільного судочинства та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, що відповідає вимогам частини 4 статі 263 ЦПК України, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність врахування судом при вирішенні спору позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 08 липня 2019 року у справі № 927/760/18-ц, від 19 вересня 2019року в справі №127/7543/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/16-ц, оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду, які застосував суд першої інстанції, мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду.

Таке роз`яснення було зазначено у постанові Верховного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 130/1001/17-ц щодо ієрархії висновків Верховного Суду.

Підстави для відступлення від висновків Великої Палати Верховного Суду відсутні.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 81 ЦПК України (1, 2, 4, частини) визначений такий порядок подання доказів - сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції щодо прийняття нових доказів обмежені.

Подавши разом з апеляційною скаргою новий доказ довідку про умови кредитування, підписану відповідачем ОСОБА_1 , банк не обґрунтував, чому цей доказ не був поданий разом з позовною заявою, а також не навів будь-яких поважних причин, чому новий доказ поданий з порушенням визначеного законом порядку, які можна було б віднести до виняткових випадків.

Оскільки позивач порушив визначений статтею 81 ЦПК України порядок подання доказів, що позбавило суд першої інстанції надати вказаній довідці відповідну оцінку, і не надавав апеляційному суду доказів неможливості подання цієї довідки до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, колегія суддів не прийняла довідку про умови кредитування до розгляду.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 6 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 13 жовтня 2020 року