Справа № 158/618/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/871/20 Категорія: 44 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Матвійчук Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1 , та його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача Романюка Л.С.,

особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Серпанок», ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2019 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СГ ТзОВ «Серпанок», ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування шкоди.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 05.11.2007 в цивільній справі № 2-840/07 було задоволено його позов до СГВК «Слава» про стягнення заборгованості, яким стягнуто на його користь 5875,07 грн. та судові витрати по справі. На виконання вказаного судового рішення 04.12.2007 видано виконавчий лист, на підставі якого 07.12.2007 ВДВС Ківерцівського РУЮ було відкрито виконавче провадження. 03.12.2010 державним виконавцем, у зв`язку з відсутністю майна та коштів у СГВК «Слава», вищевказаний виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання. 14.08.2017 йому стало відомо про наявність рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 07.07.2010, яким встановлено, що 11.02.2004 СГВК «Слава» припинила свою господарську діяльність. Дана обставина також була встановлена й рішенням Господарського суду Волинської області від 20.08.2013 по справі № 5004/1588/12 за позовом УПФ України в Ківерцівському районі до СГВК «Слава» про порушення справи про банкрутство. 11.02.2014, в день припинення господарської діяльності СГВК «Слава», було проведено державну реєстрацію СГ ТзОВ «Серпанок», керівником новоствореного товариства є ОСОБА_4 , який до цього був керівником ліквідованого СГВК «Слава».

Рішенням Ківерцівського районного суду від 05.11.2007 року у цивільній справі № 2-840/07 встановлено, що відповідно до прийнятого рішення комісією по врегулюванню майнових питань та на підставі відповідного акту приймання-передачі, підписаного головою комісії по врегулюванню майнових питань ОСОБА_5 , головою СГВК «Слава» - Федінчиком О.І. та позивачем ОСОБА_1 , майно на належні майнові сертифікати, в тому числі на незавершене виробництво у вигляді посівів жита в кількості 7 га, було передано пайовикам, в свою чергу, виділені паї в єдиному майновому комплексі 28 членам (в минулому) СГВК «Слава», разом із незавершеним виробництвом у вигляді посівів жита в кількості 7 га, фактично не було передані власникам, а після їх дозрівання жито було скошеним і зібраним за вказівкою керівника СГВК «Слава» - ОСОБА_4 до власної комори, останній займався його реалізацією. Вважає, що керівнику СГВК «Слава» та СГ ТзОВ «Серпанок» - ОСОБА_4 під час підписання згаданих актів було відомо про ту обставину, СГВК «Слава» вже припинило свою господарську діяльність, а відтак останній протиправно ввів в оману позивача, усвідомлюючи, що СГВК «Слава» вже не буде виконувати свої зобов`язання перед ним.

На підставі рішення Борохівської сільської ради № 14 від 29.06.2006 майно, розташоване на належній ОСОБА_4 земельній ділянці та було у користуванні СГВК «Слава», перейшло в користування СГ ТзОВ «Серпанок». На думку позивача, з наведеного слідує, що ОСОБА_4 незаконно заволодів зазначеним врожаєм жита, середня ціна реалізації якого, згідно відомостей ГУ статистики у Волинській області, станом на січень 2019 року складала 3832,8 грн. за тонну, а його середня урожайність в господарствах населення становила 24,0 ц за 1 га. Тобто, вартість зерна, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 складає 64391,04 грн. (виходячи з розрахунку 16,8 тонн х 3832,8 грн.). Також вказує, що вищевказаними діями йому було завдано моральної шкоди, яка полягала у цинічній поведінці ОСОБА_4 , який ошукав інших власників пайового майна, що призвело до погіршення його стосунків з останніми.

Просив суд стягнути солідарно з СГ ТзОВ «Серпанок» та ОСОБА_4 на свою користь 64391,04 грн. завданої матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 в користь СГ ТзОВ «Серпанок» 7200 гривень судових витрат на правничу допомогу, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 7200 гривень судових витрат на правничу допомогу.

З даними судовими рішенням суду не погодився ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а додаткове рішення скасувати. Апелянт вважає, що оскаржувані рішення суду є незаконними, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Також посилається на те, що судом неповно з`ясовано фактичні обставини справи, не досліджено та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що він є також пайовиком СГВК «Слава», його як і інших пайовиків не було залучено до участі у справі, дане судове рішення порушує його права, як пайовика.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу СГ ТзОВ «Серпанок», ОСОБА_4 , просять закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ..

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 слід закрити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області 05.11.2007, ухваленим в цивільній справі № 2-840/2007 вирішено стягнути з СГВК «Слава» на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 5875,07 грн. та судові витрати по справі в розмірі 81 грн. (а.с. 5). З мотивувальної частини рішення вбачається, що відповідно до прийнятого комісією по врегулюванню майнових питань рішення, згідно з протоколами № 7 від 30.03.2004 та № 8 від 19.04.2004 по акту № 8 від 21.07.2004 року, ОСОБА_1 було передано право на належні майнові сертифікати в тому числі і незакінчене виробництво у вигляді посівів жита на площі 7 га на суму 3052 грн. Акт приймання передачі № 8 від 21.07.2004 був підписаний головою комісії по врегулюванню майнових питань, головою СГВК «Слава» та ОСОБА_1 і скріплений печаткою СГВК «Слава».

Виділені згідно з актом від 21.07.2004 № 8, серед іншого майна, незавершене виробництво у вигляді 7 га посівів жита, фактично не були передані згідно акта № 8 від 21.07.2004 пайовикам, а після дозрівання жито було скошене і зібране, за вказівкою керівництва СГВК «Слава», до власної комори. На неодноразові звернення до керівництва СГВК «Слава» про передачу зерна жита з 7-ми га площі, майно передане не було.

На виконання вказаного судового рішення 04.12.2007 видано виконавчий лист, на підставі якого 07.12.2007 ВДВС Ківерцівського РУЮ відкрито виконавче провадження № 5664377 (а.с. 6-7).

03.12.2010 ВДВС Ківерцівського РУЮ видано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, по причині відсутності у СГВК «Слава» будь-якого майна та коштів (а.с. 8).

Ухвалою господарського суду Волинської області від 20.08.2013 провадження у справі про банкрутство СГВК «Слава» було припинено, юридичну особу СГВК «Слава» ліквідовано (а.с. 10-11).

02.09.2013 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про припинення юридичної особи - СГВК «Слава» (а.с. 13-15).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання перед ОСОБА_1 виникли саме у СГВК «Слава», і це встановлено рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області 05.11.2007 у цивільній справі № 2-840/2007, яке не було виконане у зв`язку з відсутністю майна та ліквідацією підприємства. ОСОБА_1 не доведено про наявність зобов`язань перед ним у СГ ТОВ «Серпанок» та ОСОБА_4 .

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді учасників справи та осіб, які не брали участі у справі.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі- Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом названих норм право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 3 лютого 2016 року у справі №6-885цс15 та від 17 лютого 2016 року у справі №6-76цс16.

Отже, суд апеляційної інстанції може захистити право особи, яка не брала участі у справі, лише у разі якщо суд першої інстанції вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог особи. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на судові рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 вказує, що він є пайовиком СГВК "Слава" однак безпідставно судом відмовлено у його залучені до участі в даній справі та вирішено права та законні інтереси усіх пайовиків СГВК «Слава», ухваленим судом рішенням.

Першочерговим при вирішенні апеляційної скарги особи , яка не брала участі в справі, є питання того, чи порушенні законні права та інтереси вказаної особи ухваленим судом рішенням, яке апелянт оскаржує.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та заявлених вимог, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 діяв виключно у власних інтересах та просив стягнути в його користь 64391 грн. 04 коп. вартості майна та 50000 моральної шкоди, яку обґрунтовував саме своїми душевними стражданнями та не зручностями, які йому були спричинені діями відповідачів. Таке обґрунтування позовної заяви свідчить про нерозривність її вимог з особою виключно позивача. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б стверджували, що інші пайовики, зокрема ОСОБА_3 , уповноважували ОСОБА_1 у передбачений законом порядок звертатись до суду за захистом їхніх прав та інтересів.

Суд першої інстанції з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу дав правову оцінку саме вимогам ОСОБА_1 , який звернувся до суду. Ухвалене судом рішення жодним чином не впливає на законні права та інтереси ОСОБА_3 та не позбавляє його можливості звернутися до суду з відповідним позовом на захист його законних інтересів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

Враховуючи зазначене ОСОБА_3 не було подано доказів того, що оскаржуваним рішенням порушувались його права та обов`язки в рамках даної справи.

Апеляційний суд зауважує, що суд має забезпечити додержання основних принципів процесуального права, зокрема, принципу рівності учасників процесу, принципу диспозитивності та щодо реалізації права на звернення до суду в установленому законом порядку всіх учасників розгляду з додержанням правил всіх стадій розгляду. Отже, особа, яка подала апеляційну скаргу, хоча і не брала участі при розгляді справи судом першої інстанції, не може мати привілеїв стосовно реалізації своїх прав в порівнянні з іншими учасниками судового розгляду.

Крім того ОСОБА_3 , оскаржує додаткове рішення суду від 19 грудня 2019 року, відповідно до якого з ОСОБА_1 на користь відповідачів було стягнуто судові витрати понесені відповідачами на оплату правничої допомоги. Однак жодним чином не наводить аргументи, яким чином дане додаткове рішення порушує права ОСОБА_3 , яке в свою чергу є похідним від рішення суду від 11 листопада 2019 року.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 362 ЦПК України про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Таким чином, з огляду на обставини справи, зміст наведених норм процесуального законодавства, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 розгляду по суті не підлягає, а апеляційне провадження по ній підлягає закриттю.

СГ ТзОВ «Серпанок» та ОСОБА_4 подали клопотання про стягнення з ОСОБА_3 в користь СГ ТзОВ «Серпанок», понесених витрати на правничу допомогу.

Частиною першою, пунктів 1, 4 частиною третьої статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частини першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 1 статті 42 ЦПК України, у справах позовного провадження є сторони треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем та відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. ( ст. 48 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, з врахуванням процитованих норм ЦПК України ОСОБА_3 , як особа що не брала участі в справі не є стороною даного спору, а тому з нього не можуть бути стягнуті витрати, що понесені відповідачами.

Крім того відповідно до вимог п. 6 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до п.п. б), в) п. 4 ч. 1ст. 382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За змістом вказаних норм, розподіл судових витрат здійснюється судом при ухваленні рішення по суті заявленого позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі закриття провадження чи залишення позову без розгляду, - в порядку, передбаченому ст. 142 ЦПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розподіл судових витрат здійснюється судом за результатами розгляду справи по суті позовних вимог, яким закінчується розгляд справи згідно з правилами, визначеними у статтях 141-142 ЦПК України.

У даному випадку суд на підставі ст. 362 ЦПК України закриває апеляційне провадження у справі, про що постановляє ухвалу, а не вирішує спір по суті. Даною нормою не передбачено можливості вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання СГ ТзОВ «Серпанок», ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року було зупинено дію рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2019 року, а тому колегія суддів доходить до висновку про відновлення дії рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2019 року.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 362, 381, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2019 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Серпанок», ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування шкоди закрити.

Відновити дію рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2019 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: