ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 березня 2020 року

м. Харків

справа № 642/3720/18

провадження № 22ц/818/1833/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

імена (найменування) сторін:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року в складі судді Вікторова В.В.,

у с т а н о в и в:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру.

Позов мотивовано тим, що 25 квітня 1990 року вона вступила до Житлового кооперативу «Магістраль» (далі - ЖК «Магістраль»), правонаступником якого є Житловий кооператив «Магістраль-Х90» (далі - ЖК «Магістраль-Х90»), та сплатила перший пайовий внесок в розмірі 3 724 крб. На підставі рішення Ленінської ради народних депутатів м. Харкова від 07 травня 1991 року № 92/1 їй було видано ордер від 24 листопада 1992 року на жиле приміщення на право зайняття квартири АДРЕСА_1 з сім`єю, яка складається з: чоловіка ОСОБА_5 , доньки ОСОБА_3 та онука ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 її донька ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Згідно з довідками Житлово-експлуатаційної контори № 30 по обслуговуванню будинків ЖБК Ленінського району м. Харкова від 08 липня 1996 року № 213 та ЖК «Магістраль», правонаступником якого є ЖК «Магістраль-Х90», від 22 травня 2018 року сума пайового внеску за квартиру в розмірі 556 000 крб сплачена 28 вересня 1993 року у повному обсязі.

Зазначала, що 23 липня 1996 року було здійснено обмін: вона разом з чоловіком пішли проживати в квартиру зятя - ОСОБА_2 , а відповідач разом з донькою та онукою - в квартиру АДРЕСА_1 .

В 2017 році відносини між відповідачем та донькою погіршились, вона вирішила отримати свідоцтво про право власності на кооперативну квартиру та подарувати житло донці.

При перевірці реєстрації прав на вказану квартиру з`ясувалось, що право власності на спірну квартиру оформлено на зятя на підставі свідоцтва про право власності, яке видано згідно з розпорядженням голови районної у м. Харкові ради Номеровського А.І. від 10 лютого 2007 року № 94.

Посилаючись на те, що свідоцтва про право власності на спірне житло видано ОСОБА_2 незаконно, оскільки жодного пайового внеску він не сплачував, ОСОБА_1 просила скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на вказане житло.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Департамент реєстрації Харківської міської ради.

23 квітня 2019 року ОСОБА_7 - представник ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що в 1996 році між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (яка належала ОСОБА_1 ), ОСОБА_8 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 (яка належала ОСОБА_2 ), ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 (яка належала ОСОБА_8 ). Згодом ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_3 та придбала квартиру АДРЕСА_4 . Зазначає, що пайовий внесок був внесений саме ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки остання має довести, що не могла раніше дізнатися про порушення свого цивільного права.

08 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він з 1996 року зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , несе витрати по утриманню цього майна. З 1996 року він став членом ЖК «Магістраль», правонаступником якого є ЖК «Магістраль-Х90», за згодою ОСОБА_1 , яка до пред`явлення позову не мала претензій щодо його відкритого та добросовісного володіння майном.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 13 травня 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднані в одне провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 28 травня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучена ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що членство ОСОБА_2 в ЖК «Магістраль», правонаступником якого є ЖК «Магістраль-Х90», підтверджується довідкою; доказів фіктивності довідки, на підставі якої було винесено розпорядження голови районної у м. Харкові ради Номеровського А.І. від 10 лютого 2007 року № 94, суду не надано. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 було відомо про факт реєстрації ОСОБА_2 права власності на житло ще з 2011 року, отже трирічний строк позовної давності щодо скасування реєстрації права власності та визнання права власності на спірну квартиру сплив.

Залишаючи зустрічний позов ОСОБА_2 без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що право його власності на квартиру АДРЕСА_1 належним чином зареєстровано, тому принцип добросовісності у володінні спірним житлом відсутній.

27 січня 2010 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру, ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення позову ОСОБА_1 повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини щодо набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки доказів щодо потрійного обміну матеріали справи не містять. Пай було сплачено саме ОСОБА_1 , яка дозволила проживати своїй донці та зятю в спірному житлі. Зазначає, що судом не було встановлено ні факту сплати ОСОБА_2 пайових внесків, ні підстав набуття останнім права власності на спірну квартиру. Крім того, суд дійшов суперечливих висновків, оскільки залишив позов без задоволення по суті та у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

05 травня 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Департамент реєстрації Харківської міської ради та ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення в частині вирішення спору про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю не оскаржено, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 24 листопада 1992 року на підставі рішення Виконавчого комітету Ленінської ради народних депутатів м. Харкова видано на ім`я ОСОБА_1 ордер № 138391 на сім`ю з чотирьох осіб на право зайняття житлового приміщення житловою площею 39,58 кв м, яка складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 4 т. 1).

Список осіб, що в`їжджають по ордеру: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (чоловік), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_6 (онука).

17 травня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

Згідно з довідками Житлово-експлуатаційної контори № 30 по обслуговуванню будинків ЖБК Ленінського району м. Харкова від 08 липня 1996 року № 213 та ЖК «Магістраль» від 22 травня 2018 року ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 та є членом ЖК «Магістраль», правонаступником якого є ЖК «Магістраль-Х90». Вартість квартири виплачена у повному обсязі в розмірі 556 00 крб. Перший внесок виплачений 16 квітня 1990 року в сумі 3 724 крб. Останній пайовий внесок виплачений 28 вересня 1993 року (а. с. 5-6 т. 1).

Згідно з довідкою ЖК «Магістраль-Х90» від 21 жовтня 2019 року № 20 володільцем (власником) трикімнатної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Повна вартість квартири складає 556 000 крб, пайовий внесок виплачений в повному обсязі 13 грудня 1993 року (а. с. 34 т. 2).

На підставі розпорядження голови Ленінської районної у місті Харкові ради Номеровського А.І. від 10 лютого 2007 року № 94 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер: 19971713; номер запису: 94870 в книзі: 1; рішення про реєстрацію права власності: 21 серпня 2008 року (а. с. 9-11 т. 1).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 листопада 2018 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 63 т. 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 березня 2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 103 т. 1).

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видано ОСОБА_2 незаконно, оскільки жодного пайового внеску він не сплачував.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Пунктом першим частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У випадку, коли позивач стверджує про порушення свого права власника нерухомого майна особою, яка володіє ним шляхом державної реєстрації за собою права власності (права користування) цього спірного майна, право позивача може бути захищено шляхом подання позову про витребування нерухомості з володіння, усунення перешкод у користуванні майном (статті 387, 388, 391, 396 ЦК України) чи іншим способом відповідно до закону.

При цьому вказані вимоги мають бути заявлені до осіб, на ім`я яких було зареєстровано права власності (постійного користування), оскільки предмет спору безпосередньо стосується їх прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції на час ухвалення судового рішення встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування), що визначено частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року № 12-158гс18 № 925/1265/16 ст. 5.17).

Державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 проведена на підставі свідоцтва про право власності, виданого згідно з розпорядженням голови Ленінської районної у м. Харкові ради ОСОБА_9 .І . від 10 лютого 2007 року № 94.

Проте ОСОБА_1 не оспорила правовстановлюючі документи, які були підставою для здійснення державної реєстрації права власності: розпорядження голови Ленінської районної у м. Харкові ради Номеровського А.І. від 10 лютого 2007 року № 94 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 17 серпня 2007 року.

Враховуючи викладене, правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в позові з інших підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з ухваленням нової постанови про відмову в позові, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року скасувати в частині вирішення спору про скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру та ухвалити в цій частині нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Повне судове рішення складено 30 березня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова