Єдиний унікальний номер 243/9897/17
Номер провадження 22-ц/804/1328/20
Головуючий у 1 інстанції Мінаєв І.М. Єдиний унікальний номер 243/9897/17
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1328/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Рудюк Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції з Першим апеляційним адміністративним судом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2020 року цивільну справу № 243/9897/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна (головуючий у 1 інстанції суддя Мінаєв І.М., повний текст рішення складено 28 січня 2020 року),

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна, в обґрунтування якої зазначила, що вони з 22.07.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 21.06.2017 року.

Під час перебування у шлюбі ними спільно було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , якій є спільною сумісною власністю подружжя.

Окрім того, в період шлюбу ними було придбано інше майно, зокрема: 15.06.2006 року вони придбали автомобіль марки КІА модель GLARUS 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я відповідача, вартістю 90000,00 грн.; човен вартістю 30000 грн.; 28.04.2016 року підвісний двигун до човна, вартістю 21000 грн.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст.60, 61, 66, 69-71 СК України позивач просила розподілити спільне майно. Визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, площею 397,50 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 . Визнати за відповідачем право власності на автомобіль, човен та підвісний двигун і стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості ? частини вказаного майна.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2020 року позовні вимоги було частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки КІА модель Clarus бежевого кольору, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість 1/2 частки човна SL-320 у сумі 11500 грн. та вартість 1/2 частки підвісного човнового двигуну Mercury F4M SN№OR 660248 у сумі 10650 грн., а в загальній сумі 22150 грн. 00 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Частково не погодившись з зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду у частині стягнення з нього на користь позивача вартості 1/2 частки човна та вартість 1/2 частки підвісного човнового двигуну у загальній сумі 22150 грн. 00 коп. скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні даних позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовані усі обставини які мають суттєве значення для розгляду справи, висновки суду суперечать встановленим по справі обставинам. Судом не було враховано, що спірне майно (човен та двигун) були продані позивачем ще в червні 2016 року, тобто під час перебування у шлюбі, якій було розірвано лише 21 червня 2017 року. Вважає, що поясненнями свідка ОСОБА_3 , який нібито бачив наприкінці літа у відповідача човен, не підтверджується, що це був той самий човен. Наприкінці літа відповідач не мав човна, а новий придбав лише 10 листопада 2019 року, що підтверджується товарним чеком, накладною та договором від 10.11.2019 року. Крім того, зазначає, що вартість спірного човна на момент його придбання, а саме 22.08.2015 року становила 23500 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду в частині, яка оскаржується скасувати та ухвалити нове, про відмову у позові.

Інші особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про отриманні поштового відправлення. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Відповідачем рішення суду оскаржується лише щодо розподілу човна та двигуна. В іншій частині сторонами рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 3 статті 368 ЦК України і статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Об`єктом спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ст.. 70 СК України в разі поділу спільного майна подружжя частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 1995 року. Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 21.06.2017 року, шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 03.07.2017 року.

Під час спільного проживання подружжям придбано майно, яке є спільною сумісною власністю сторін по справі. Зокрема на підставі договору купівлі-продажу № 46 від 22.08.2015 року ОСОБА_1 придбав у ТОВ «Віп Експрес» човен SL-320, вартістю 23500 грн.. Відповідно до накладної ОСОБА_1 сплачено за човен 23000 грн. Згідно із сертифікатом малого судна SL 320, воно є моторним прогулянковим судном, виготовленим ТОВ «Віп Експрес», та побудованим під технічним наглядом Регістра судноплавства України згідно з проектом.

На підставі договору купівлі-продажу № 6/4 від 28.04.2016 року, ОСОБА_1 придбав у ФОП ОСОБА_4 підвісний човновий двигун Mercury F4M SN№OR НОМЕР_3 вартістю 21300 грн. Відповідно до товарного чеку від 28.04.2016 р. ОСОБА_1 сплатив вартість підвісного човнового двигуна ФОП ОСОБА_4 , вартістю 21300 грн.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

За таких обставин, суд першої інстанції суд виходив з того, що наданими по справі доказами доведено, що спірний човен і двигун було придбано подружжям спільно під час перебування у шлюбі. Та дійшов обґрунтованого висновку, що вищезазначене майно, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і залишив його в порядку розподілу у власності відповідача, стягнувши з останнього на користь позивача компенсацію вартості ? частини вказаного майна.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що спірне майно (човен та підвісний човновий двигун) не підлягає розподілу, оскільки було відчужено відповідачем ще під час шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом.

Положення статті 60 СК України передбачена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того ж подружжя, який її спростовує.

З матеріалів справи убачається, що у даному випадку позивачем на підтвердження обсягу спільного майна подружжя, яке було придбано під час шлюбу надано копії договорів купівлі продажу та товарних чеків на спірне майно. Проте відповідачем, а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції, не надано будь-яких доказів, щодо відчуження вказаного майна під час шлюбу, яке відбулося за погодженням з іншою стороною та в інтересах сім`ї (договорів купівлі-продажу, квитанцій, розписок тощо), не зазначено їх імовірного покупця, дати відчуження тощо.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що човен та підвісний мотор до нього були відчужені під час шлюбу за погодженням подружжя для придбання для позивачки шуби та золотих прикрас. Натомість у апеляційний скарзі відповідач зазначає, що був вимушений продати спірне майно в червні 2016 року, оскільки йому терміново потрібні були грошові кошти для придбання авіаквитків. Отже, твердження відповідача з приводу часу та причин відчуження спірного майна є суперечливими.

Придбання відповідачем нового човна у листопаді 2019 року не є обставиною, що підтверджує відчуження човна SL-320 та підвісного човнового двигуну Mercury F4M SN№OR 660248 як на час перебування у шлюбі так і на даний час.

Апеляційний суд також не приймає доводи, що судом першої інстанції було невірно визначено вартість човна та компенсації його частки.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Відповідно до роз`яснень викладених у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій накладних убачається, що вартість човна становила 23000 грн., а вартість підвісного човникового двигуна - 21300 грн. Відповідач не спростував вартість спірного майна та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час розгляду справи вартість майна була іншою. Клопотань щодо провадження товарознавчої експертизи для визначення вартості майна не заявляв.

Оскільки зазначене майно перебуває у власності відповідача, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 вартості зазначених об`єктів, а саме: 1/2 вартості човна - 11500 грн., та 1/2 вартості двигуна - 10650 грн.

Решта доводів апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено у запереченні на позовну заяву, були предметом розгляду у суді першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення часткове позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст..ст. 367, 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

Ю.М.Мальований

О.І.Корчиста

Повний текст постанови складений 13 жовтня 2020 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян