Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2020 року м.Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Суходольського О.М.

з участю секретаря Культенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку володіння, користування жилим будинком, відведенням земельної ділянки, присвоєнням адреси та розподіл рахунків на сплату комунальних послуг, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно договору дарування від 21.10.2009 року, видане приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А.І., ОСОБА_1 , отримав у власність 1/2 частку жилого будинку АДРЕСА_1 , що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.12.2019 року.

Іншим власником 1/2 частки жилого будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Власником особових рахунків на сплату комунальних послуг є ОСОБА_3 .

Власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПИ 611869 , є ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що у жилому будинку АДРЕСА_1 проживає чотири особи, а саме, періодично проживає він, його малолітній син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач ОСОБА_2 , та постійно проживає відповідач ОСОБА_3 , який не являється співвласником вищевказаного будинку, але за вказаною адресою зареєстрований.

Також позивач вказав, що здійснення його прав, що випливають із спільної часткової власності на зазначене домоволодіння, унеможливлюється через відсутність згоди співвласників щодо визначення порядку володіння, користування, розпорядження квартирою, що перебуває у спільній частковій власності. Позивач не одноразово звертався до відповідачів з пропозицією щодо досягнення домовленості із зазначеного питання, пропонував укласти відповідний договір, проте домовленості між відповідачами не досягнуто, що стало наслідком звернення позивача до суду із вказаним позовом.

У судове засідання позивач не з`явився, проте на адресу суду надійшла заява про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, проте від ОСОБА_2 через канцелярію суду надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала у повному обсязі, у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі.

Представник відповідачів адвокат Чкалов Р.К. у судове засідання не з`явився, проте на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечив у повному обсязі.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaariv. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №37801/97, пункт 36).

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 21.10.2009 року, видане приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А.І., ОСОБА_1 , отримав у власність 1/2 частку жилого будинку АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №194878829 від 26.12.2019 року співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 , по Ѕ частині є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку № 611859 , земельна ділянка з цільовим призначенням земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3625га, яка розташована по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 . Доказів, того що дана земельні ділянка, на якій знаходиться спірне домоволодіння відчужена ОСОБА_3 на користь позивача чи інших осіб, до суду на надано, а тому позовна вимога щодо здійснення розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , між співвласниками є незаконною та безпідставною, оскільки власником даної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_3 та відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім цього, суд вважає необгрунтованими вимоги позивача щодо розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки для належного вирішення даного питання необхідно провести судову будівельно-технічну чи земельну експертизу, яка по справі не проводилась, а позивачем не було заявлено відповідного клопотання про призначення такої експертизи щодо можливих варіантів реального розподілу земельної ділянки відповідно до часток співвласників, а тому суд позбавлений можливості самостійно здійснити реальний розподіл земельної ділянки, оскільки не наділений спеціальними знаннями по земельних питаннях.

Щодо реального розподілу домоволодіння між співвласниками, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виділення у користування та володіння частини житлового будинку та господарських будівель, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Положенням ст. 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною 3 ст. 364 цього Кодексу визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядкустатті 364 ЦК Україниправо спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 N 55.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Позивачем не надано до суду відповідного висновку щодо можливості розподілу та виділу часток співвласників у спірному домоволодінні по АДРЕСА_1 . Крім того, позивачем не було заявлено відповідного клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, щодо можливих варіантів реального розподілу домоволодіння відповідно до часток співвласників, а тому суд, позбавлений можливості самостійно здійснити реальний розподіл домоволодіння, оскільки не наділений спеціальними знаннями будівельно-технічних норм.

Крім того, відповідно до ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. А тому на підставі вказаного, позовні вимоги ОСОБА_1 , щодо присвоєння нової адреси виділеної йому частки у спірному домоволодінні є передчасною, оскільки лише з моменту реєстрації права власності на виділену частку, передбачена перенумерація будинку органом місцевого самоврядування у межах територіальної юрисдикції органу та відокремлення особивих рахунків по сплаті комунальних послуг, тому вирішення даних питань не належить до компетенції суду.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, безпідставними та не підтверджені належними доказами, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати віднесено за рахунок держави, а судові витрати позивача у розмірі 63грн., що складаються із поштових витрат, покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку володіння, користування жилим будинком, відведенням земельної ділянки, присвоєнням адреси та розподіл рахунків на сплату комунальних послуг - відмовити повністю.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Черкаського апеляційного суду безпосередньо або через Черкаський районний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О. М. Суходольський