Номер провадження: 22-ц/813/5137/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 адвоката Адабаш С.А.,

апелянта ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_2 адвоката Коваленко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича, третя особа на стороні відповідачів - ОСОБА_2 , про визнання дій приватних нотаріусів незаконними, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

07.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу (далі - ПН ОМНО) Варави К.В., ПН ОМНО Петровського В.М., третя особа на стороні відповідачів ОСОБА_2 , в якому просив визнати незаконними дії ПН ОМНО Варави К.В. по засвідченню підпису ОСОБА_1 на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 16.12.2013 року (р. № 1277) та дії ПН ОМНО Петровського В.М. по засвідченню підпису ОСОБА_1 на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 25.06.2018 року (р. №555), а також стягнути з ПН ОМНО Варави К.В. та ПН ОМНО Петровського В.М. солідарно моральну шкоду в розмірі 60 000 грн. та всі судові витрати, понесені позивачем.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що з 1998 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , з цього часу подружжя проживало однією сім`єю і спільно вели господарство. 28.02.2018 року вони припинили подружні стосунки і з цього часу проживають та ведуть господарство окремо. В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні майном, за яким було відкрите провадження у справі № 522/17464/18.

В даній справі позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна, яке було набуте подружжям під час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї за спільні сумісні грошові кошти, в тому числі:

-квартира АДРЕСА_1 ;

-квартира АДРЕСА_2 ;

-нежитлове приміщення №11/У будинку АДРЕСА_3 ;

-машиномісце АДРЕСА_4 .

Третя особа ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення вказаного позову, мотивуючи свої заперечення тим, що все майно, титульним володільцем якого вона була і є на теперішній час, придбано в період шлюбу виключно за її власний рахунок, а ОСОБА_1 до цього не має ніякого відношення. При цьому ОСОБА_2 посилалась на дві спірні заяви від 16.12.2013 року (р. №1277) та від 25.06.2018 року (р. №555), засвідчені, відповідно, ПН ОМНО Варавою К.В. та ОСОБА_3 , щодо належності вищезазначеного майна на праві особистої власності лише дружині.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказав, що спірні заяви були оформлені ним на пропозицію дружини ОСОБА_2 в період їх перебування у шлюбі з метою забезпечити можливість дружині безперешкодно продати за довіреністю спільне майно подружжя під час перебування чоловіка у довготривалому відрядженні за межами України і потім мати можливість поділити спільне сумісне майно шляхом поділу грошових коштів.

Проте, оскільки це не відповідало дійсним обставинам у правовідносинах подружжя і було зроблено формально, ОСОБА_1 , взагалі забув про ці фіктивні заяви, та був змушений зараз звернутися до суду з позовом про визнання дій нотаріусів щодо посвідчення зазначених вище заяв незаконними, оскільки, як стало відомо ОСОБА_1 лише в жовтні 2018 року, коли ОСОБА_2 долучила зазначені заяви до відзиву на позов ОСОБА_1 по справі №522/17464/18 в якості доказу своїх заперечень проти поділу майна подружжя.

Отже, позивач обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що дії нотаріусів не відповідають вимогам закону, порушують його права, тому мають бути визнані судом незаконними.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПН ОМНО Варави К.В., ПН ОМНО Петровського В.М., третя особа на стороні відповідачів - ОСОБА_2 , про визнання дій приватних нотаріусів незаконними, відшкодування моральної шкоди було задоволено частково (а.с. 72-76).

Було визнано незаконними дії ПН ОМНО Петровського В.М. по засвідченню підпису ОСОБА_1 на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 25.06.2018 року (р.№ 555).

У задоволенні позовних вимог в частині визнання дій ПН ОМНО Варави К.В. по засвідченню підпису ОСОБА_1 на заяві від 16.12.2013 року (р. №1277) щодо прав власності на нерухоме майно, було відмовлено через пропуск строку позовної давності звернення до суду ОСОБА_1 за захистом своїх прав.

Стягнуто з ПН ОМНО Петровського В.М. судовий збір за подання позову у розмірі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2019 року в частині незадоволення його позовних вимог, а саме в частині відмови у визнанні незаконними дій ПН ОМНО Варави К.В. по засвідченню підпису ОСОБА_1 на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 16.12.2013 року (№1277), та ухвалите нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі (а.с. 81-83).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2019 року, та ухвалите нове, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (а.с. 85-112).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Приморського районного суду м. Одеси з жовтня 2018 року перебуває цивільна справа № 522/17464/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та усунення перешкод в користуванні майном.

В даній справі позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна, яке було набуте подружжям під час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї за спільні сумісні грошові кошти, в тому числі:

-квартира АДРЕСА_1 ;

-квартира АДРЕСА_2 ;

-нежитлове приміщення №11/У будинку АДРЕСА_3 ;

-машиномісце № НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_3 .

Під час розгляду справи третя особа ОСОБА_2 стверджувала, що, все майно, титульним володільцем якого вона була і є на теперішній час, придбано в період шлюбу виключно за її власний рахунок, а ОСОБА_1 до цього не має ніякого відношення.

При цьому, ОСОБА_2 посилалась на дві заяви від 16.12.2013 року (р. №1277) та від 25.06.2018 року (р. №555), засвідчені, відповідно, приватними нотаріусами ОМНО Варавою К.В. та ОСОБА_3 , щодо належності вищезазначеного майна на праві особистої власності лише дружині і не прийняття позивачем будь-якої участі у придбані зазначеного у заявах майна.

Вирішуючи спір по даній справі, суд першої інстанції виходив із того, що 16.12.2013 року ПН ОМНО Варава К.В. засвідчила заяву ОСОБА_1 (р. №1277), адресовану до органів нотаріату, відповідно до якої ОСОБА_1 повідомляв, що квартира під АДРЕСА_1 , є особистою власністю дружини ОСОБА_2 , оскільки набута нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, а також повідомляв про те, що не брав будь-якої участі (трудової або грошової) у поліпшенні вищевказаної квартири.

Так, суд обгрунтовано вказав, що відповідно до ст.ст. 3, 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Нотаріус зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Крім того, ст. 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Суд зазначив, що порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012 № 296/5 (п/п 6.4 п. 6 глави 7 розділу II) (далі - Порядок) регламентовано: «Нотаріус не може засвідчувати справжність підпису фізичної особи на документі, у якому стверджуються обставини, право посвідчення яких належить лише відповідному державному органові (час народження, шлюбу, смерті, наявність хвороби, інвалідності, права власності на майно тощо). Справжність підпису на зазначеному документі може бути засвідчена у випадку, якщо документ призначений для подання до компетентних органів іншої держави».

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що ПН ОМНО Варава К.В. засвідчувала не заяву ОСОБА_1 , про що суд вказав в оскаржуваному судовому рішенні, а лише справжність його підпису на цій заяві, що прямо вказано в заяві (а.с.11).

Зазначені обставини мають дуже важливе значення, оскільки при засвіченні підпису ПН ОМНО ОСОБА_4 не наділена повноваженнями перевіряти справжність інформації, яка міститься в заяві, в той час як вона була зобов`язана засвідчити його підпис.

З цих підстав, та враховуючи, що ПН ОМНО Варава К.В. жодним чином не змінювала форму власності нерухомого майна, яке було придбано в період шлюбу, то підстав для здійснення державної реєстрації нової форми власності, про що суд також вказав в оскаржуваному судовому рішенні, також не було.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , ПН ОМНО Варава К.В. та ПН ОМНО Петровський В.М. зазначили, що нотаріуси України засвідчують справжність підпису на документах у відповідності до п.11 ч.1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка була чинною на час засвідчення підпису), згідно якого нотаріуси засвідчують справжність підпису на документах, та у в`язку з наданням ОСОБА_1 для вчинення цієї нотаріальної дії всіх необхідних документів, кожним із них було засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 на цих заявах.

Зазначені обставини підтверджуються даними Реєстр реєстрації нотаріальних дій.

Так, в заяві, в якій підпис ОСОБА_1 був засвідчений ПН ОМНО 16 грудня 2013 року за реєстровим № 1277, в графі «Зміст нотаріальної дії...» записано: «Засвідчено справжність його підпису на заяві до органів нотаріату про те, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_2 » (а.с.11).

Аналогічний підпис було засвідчено в заяві ОСОБА_1 ПН ОМНО Петровським В.М. (а.с.12).

Зміст вказаних заяв по суті не суперечить законодавству України. Так, п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, про що ОСОБА_1 і повідомив у заявах, додавши також, що він не брав будь-якої участі (трудової або грошової) у поліпшенні вищевказаного нерухомого майна.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами вищевказаних ПН ОМНО про те, що підстав для відмови у вчиненні цих нотаріальних дії, передбачених статтею 49 Закону України «Про нотаріат», у них не було.

Таким чином, засвідчуючи справжність підпису ОСОБА_1 на вищевказаних заявах, зазначеними ПН ОМНО було лише підтверджено, що підписи на цих заявах зроблено саме ним - ОСОБА_1 , не посвідчуючи при цьому фактів, викладених у заявах, що відповідає вимогам ч.3 ст. 8 Закону України «Про нотаріат» та п/п 6.2. п.6 глави 7 розділу II Порядку, згідно якого нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою.

Ця правова позиція підтверджується, зокрема, постановами Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 754/13412/16-ц, від 25.07.2018 у справі № 265 1889/16-ц, від 29.08.2019 у справі № 265/3640/16-ц.

З огляду на викладене, та враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не заперечує факту підписання вищевказаних заяв, пояснюючи в позовній заяві для яких цілей він це зробив, з інтервалом 4,5 років, слід дійти висновку про те, що позивач свідомо, переслідуючи свої особисті цілі відчуження майна, замість заяви-згоди на відчуження спільного майна подружжя, яка була б доречна в тій ситуації, якщо майно дійсно є спільною сумісною власністю подружжя, оформив більш зручнішу для нього в цій ситуації заяву про те, що відчужуване майно є особистою приватною власністю його дружини.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії, подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного з вчиненням цієї нотаріальної дії.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 та його представника адвоката Адабаш С.А. про те, що засвідчивши дані підписи в заявах кожний із ПН ОМНО порушили вимоги п/п 6.4. п. 6 глави 7 розділу II Порядку, згідно якого нотаріус не може засвідчувати справжність підпису фізичної особи на документі, в якому стверджуються обставини, право посвідчення яких належить лише відповідному державному органові (час народження, шлюбу, смерті, наявність хвороби, інвалідності, права власності на майно тощо), то вони є безпідставними, оскільки як було зазначено вище, вказані ПН ОМНО не засвідчували заяви ОСОБА_1 про зміну форми власності нерухомого майна, а лише засвідчили його підписи в заявах, не перевіряючи фактів, про які йдеться в заявах.

Крім того, відповідно до вимог ст. 78 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, начальник установи виконання покарань засвідчують справжність підпису на документах, крім тих, які відповідно до закону або за вимогою сторін підлягають нотаріальному посвідченню. Нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою.

З підстав викладеного, слід дійти висновку що у суду першої інстанції не було жодних правових підстав визнавати дії ПН ОМНО Варави К.В. незаконними і відмовляти в задоволенні позовних вимог в цій частині з підстав пропуску позивачем ОСОБА_1 строку позовної давності.

Тобто, оскільки колегією суддів встановлено, що засвідчуючи справжність підпису в заяві, ПН ОМНО Варава К.В. жодним чином не порушувала вимог закону щодо засвідчення підписів громадян у заявах, у задоволенні позовних вимог в цій частині ОСОБА_1 слід відмовити через їх безпідставність.

Аналогічним чином слід виходити, вирішуючи спір стосовно дій ПН ОМНО ОСОБА_3 , оскільки в діях останнього також відсутні порушення вимог законодавства щодо засвідчення підписів громадян в заяві.

Тобто, колегія суддів наголошує на тому, що засвідчуючи підписи ОСОБА_1 в заявах від 16.12.2013 року (р. № 1277) та від 25.06.2018 року (р. №555), ПН ОМНО Варава К.В. та ОСОБА_3 діяли у відповідності до вимог чинного законодавства і жодним чином не порушували прав позивача ОСОБА_1 .

Що стосується доводів представника позивача ОСОБА_1 адвоката Адабаш С.А., викладених нею в апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції про те, що ПН ОМНО Варава К.В. та ОСОБА_3 не мали права засвідчувати підписи в заяві ОСОБА_1 , з посиланням на те, що нотаріусам заборонено засвічувати підписи в заявах про зміну власності, то вони є безпідставними.

Так, на думку ОСОБА_1 та його представника - адвоката Адабаш С.А. цими заявами було фактично змінено форму власності: із спільного сумісного майна подружжя на приватну власність одного з подружжя.

В апеляційній скарзі і судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача адвокат Адабаш С.А. посилалась на те, що у суду не було правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними дій ПН ОМНО Варави К.В. у зв`язку з пропуском строку позовної давності, посилаючись на поважність причин пропуску строку зверненн я до суду з вимогою по оскарженню заяви щодо права власності від 16.12.2013 року. Вказала що майно зареєстровано за колишньою дружиною ОСОБА_2 , є спірним сумісним майном подружжя придбаним під час шлюбу. Тому оформлена ним заява по визнанню зміни власності на майно є незаконним, оскільки мала бути оформленою відповідним правочином між подружжям або в судовому порядку.

Однак, зазначені обставини не відповідають дійсності, так як вказані ПН ОМНО жодним чином не змінювали форму власності із спільного сумісного майна подружжя на приватну власність одного з подружжя, а лише засвідчили підписи ОСОБА_1 в цих заявах, про що вказано вище.

Тобто, оскільки ПН ОМНО Варава К.В. діяла законно, то в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до неї слід відмовити за їх безпідставністю, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності, який на думку адвоката Адабаш С.А. пропущений з поважних причин.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

В свою чергу, колегія суддів дійшла висновку, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_2 надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягаєзалишенню без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року підлягає скасуванню з прийняттям постанови, якою ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ПН ОМНО Варави К.В., ПН ОМНО Петровського В.М. про визнання дій приватних нотаріусів незаконними, відшкодування моральної шкоди, відмовити у повному обсязі.

Що стосується судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідав у солідарному порядку завданої моральної шкоди у сумі 60 000 грн., то колегія суддів погоджується з висновком суду про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки правових підстав для цього матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів зазначає, що оскільки судом апеляційної інстанції повністю відмовляється в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними дій ПН ОМНО Варави К.В. і ОСОБА_3 за їх безпідставністю, то в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів в солідарному порядку моральної шкоди, також слід відмовити.

Колегія суддів також зазначає, що у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1152,60 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року скасувати, та прийняти постанову, якою ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича, третя особа на стороні відповідачів - ОСОБА_2 , про визнання дій приватних нотаріусів незаконними, відшкодування моральної шкоди, відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_3 , сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1152,60 грн. (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні 60 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 16.10.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра