Ухвала

Іменем України

12 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 330/1447/20

провадження № 61-14099ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 17 липня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, про визнання двох двоповерхових житлових будинків незавершеного будівництва спільною власністю подружжя, про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, про визнання двох двоповерхових житлових будинків незавершеного будівництва спільною власністю подружжя, про поділ спільного майна подружжя.

Разом з цим ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила:накласти арешт на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 998819.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_3 вчиняє дії, направлені на відчуження зазначеної земельної ділянки: отримує певні документи, необхідні для відчуження, веде перемовини з нотаріусом щодо дати посвідчення угоди. Розпорядження будь-яким чином цією земельною ділянкою призведе до суттєвого ускладнення розгляду справи в суді, збільшить кількість учасників справи та кількість позовних вимог, може ускладнити подальше виконання рішення суду та порушити майнові права позивача.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 17 липня 2020 року, заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 998819.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 вересня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що предметом спору між сторонами є, зокрема, визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , а також визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину зазначеної ділянки. Накладання арешту на спірне майно унеможливить його відчуження до вирішення спору по суті, чим забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

У вересні 2020 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заявник зазначає, що він є одноособовим власником спірного майна і накладення на це майно арешту порушує його право власності. Вважає, що доводи позивача є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними. Вони з позивачем розірвали шлюб ще в 1996 році і 24 роки вже не живуть разом і не ведуть сумісного господарства. Земельна ділянка була придбана виключно за його особисті кошти та після розірвання шлюбу з позивачем через 12 років. ОСОБА_3 фактично вводить суд в оману та намагається штучно створити йому перепони у вільному розпорядженні власним майном, повідомляє у заяві про забезпечення позову неправдиву інформацію та перекручує факти задля привласнення частини земельної ділянки, до якої вона не має жодного відношення. Суди обох інстанцій не переконались, що у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджували б, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не визначили співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами і дійшли помилкового висновку про наявність підстав для накладення арешту.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, серед яких є: накладення арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходиться у нього чи в інших осіб.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем для підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між сторонами виник спір щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, про визнання двох двоповерхових житлових будинків незавершеного будівництва спільною власністю подружжя, про поділ спільного майна подружжя. Частина позовних вимог є майновою, зокрема, щодо визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, у зв`язку з чим з метою забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог і з урахуванням співмірності заявлених вимог, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо доцільності вжиття заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Суди попередніх інстанцій на підставі встановлених обставин правильно виходили з доведеності наявності ризиків відчуження вказаного нерухомого майна до вирішення спору по суті, що призведе до неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Доводи ОСОБА_3 про те, що накладення арешту на майно створює перешкоди у реалізації його права приватної власності, є безпідставними, оскільки володіти та користуватися земельною ділянкою йому не заборонено, крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову будуть скасовані.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди ОСОБА_3 із заявленими позовними вимогами, які підлягають доведенню під час судового розгляду справи, і не впливають на правильність рішення суду під час розгляду заяви про забезпечення позову.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 17 липня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, про визнання двох двоповерхових житлових будинків незавершеного будівництва спільною власністю подружжя, про поділ спільного майна подружжя.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко