ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7403/20 Справа № 214/2865/20 Суддя у 1-й інстанції - Хомініч С. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 214/2865/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Міністерство освіти і науки України, Донецький національний університет економіки і торгівлі імені Михайла Туган - Барановського,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року, яке ухвалено суддею Хомініч С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 01 червня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Міністерства освіти і науки України, Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 17.10.2014 року позивача ОСОБА_1 призначено виконуючою обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського, про що Міністерством освіти і науки України видано наказ № 535-к від 17.10.2014 року.

Згідно роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів України з питань праці та заробітної плати «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29.12.1963 № 30/39 у редакції від 11.12.1986 року, що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України, тимчасове виконання обов`язків можливе лише відносно керівних посад у юридичних особах, які призначаються їх вищими органами управління, а максимальний термін існування особи статусу виконуючого обов`язки обмежуються періодом у два місяці. У цей строк вищий орган управління роботодавця повинен затвердити на посаді на постійній основі або звільнити від обов`язків тимчасово виконуючого обов`язки. У разі пропуску за будь-яких причин двомісячного строку тимчасово працююча особа вважається такою, що виконує обов`язки на постійній основі з дня, коли фактично приступила до їх виконання. Укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим. Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором.

Позивач зауважує, що при влаштуванні на роботу нею не надавалося згоди на укладення строкового трудового договору та вона не погоджувала строк договору. Також вона не вимагала припинення трудових стосунків, що свідчить, що між сторонами укладено безстрокову трудову угоду. Ні в наказі № 535-к від 17.10.2014 року, ні в трудовій книжці позивача не зазначено конкретного строку чи обставини, настання якої припиняє трудові відносини. Отже, трудовий договір, укладений з позивачем є безстроковим, а тому звільнення можливе лише у випадках, передбачених ст. 40 КЗпП України, яка містить виключний перелік таких обставин і позивач не підпадає під жодну з зазначених підстав для звільнення.

Проте, 23.04.2020 року позивача було звільнено від виконання обов`язків ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського згідно з Наказом Міністерства освіти і науки України № 75-к від 23.04.2020 року. В даному наказі відповідач Міністерство освіти України не зазначає на підставі якої статті КЗпП України проведено звільнення, а є вказівка на службову записку № 3/235-вн-20 від 21.04.2020 року, з якою позивача не було ознайомлено.

Того ж дня, наказом № 76-к від 23.04.2020 року призначено іншого тимчасово виконуючого обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 , без оголошення конкурсу, всупереч порядку, передбаченому Законом України «Про вищу освіту».

Позивач вважає, що звільнення її з займаної посади з підстав, не передбачених законом, тягне за собою поновлення порушених прав шляхом визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача та поновлення позивача на роботі.

Крім того, позивач вважає, що внаслідок незаконного звільнення Міністерством освіти і науки України їй завдано значної моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 30000 гривень. Позивач зазначає, що вона самостійно займалась переведенням Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського із Донецька на територію, яка підконтрольна Україні, до Кривого Рогу, писала листи до чисельних чиновників та Президента України. Після переведення забезпечувала якісний освітній процес. У зв`язку із відсутністю допомоги в переводі Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 , позивач протягом 5 років створювала документи Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 . Міністерство освіти і науки видало лише існуючий варіант Статуту. Позивач розробила Систему управління якістю Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського 30 Стандартів, 70 положень, 50 посадових інструкцій, 30 положень про структурні підрозділи. Для виконання цього вона використовувала свій позаробочий час, крім того має невикористану відпустку 95-100 днів. З метою відповідності Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського ліцензійним умовам, позивач рецензувала самостійно усі методичні видання університету, рекомендувала декільком кандидатам наук своє консультування в підготовці докторських дисертацій, займалася підготовкою аспірантів. Як керівник, позивач підтримувала співробітників, обіцяючи, що все буде добре. З огляду на величезний внесок у діяльність Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 , позивач відчуває занепокоєння у зв`язку із її звільненням не тільки щодо себе особисто, а й щодо усього колективу. Міністерство освіти і науки ніколи не допомагало Донецькому національному університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського, виплачувалися лише заробітні плати та частково комунальні платежі. З грудня 2019 року в Міністерстві знаходяться нерозглянуті подання про оголошення співробітникам Університету подяки. Крім того, 20.12.2019 року трудовий колектив Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 звернувся з листом до Міністерства освіти і науки про оголошення конкурсу на заміщення посади ректора Університету та проведення виборів ректора, однак відповіді на лист немає. Позивач, у зв`язку із ситуацією, яка склалась, відчуває погіршення самопочуття.

На підставі наведеного вище, позивач просила суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України «Про звільнення від виконання обов`язків ректора» №75-к від 23.04.2020 року, поновити її на посаді виконуючого обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського з 23 квітня 2020 року, стягнути з відповідача - Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.04.2020 року по 28.04.2020 року в розмірі 8 049, 75 коп., стягнути з відповідача - Міністерства освіти і науки України моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. та стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства освіти і науки України «Про звільнення від виконання обов`язків ректора» №75-к від 23.04.2020 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського з 23.04.2020 року.

Стягнуто з Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.04.2020 по 28.04.2020 в розмірі 8049 грн. 75 коп.

Стягнуто з Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30000 грн.

Стягнуто з Міністерства освіти і науки України та Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі по 6500 грн., з кожного.

Стягнуто з Міністерства освіти і науки України та Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору по 1681 грн. 60 коп. з кожного.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В апеляційній скарзі відповідач Міністерство освіти і науки України ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Апелянт зауважує на тому, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та не прийняв до уваги відзив Міністерства освіти і науки України на позовну заяву, який був направлений до суду у визначені строки.

Апелянт посилається на те, що між позивачем та Міністерством освіти і науки України було укладено строковий трудовий договір, строк якого закінчувався з моменту прийняття відповідного рішення Міністерством освіти і науки України, при цьому позивач розуміла, що вона виконуватиме обов`язки тимчасово до вирішення питання про призначення ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 .

Крім того зауважує, що у службовій записці від 21.04.2020 №3/235-вн-20 встановлено, що в діяльності ОСОБА_1 виявлено недоліки, запропоновано звільнити ОСОБА_1 відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України та призначити виконуючим обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 , тому, відповідно до ч.2 ст.36 КЗпП України, позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору.

Також апелянт зауважує на тому, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували понесення позивачем втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ. Позивачем не доведено обставин і підстав, які обумовлюють наявність моральної шкоди та не доведено факт заподіяння моральної шкоди саме діями відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Міністерства освіти і науки України Шилан Д.О. в режимі відеоконференції, яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву представника позивача на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивача ОСОБА_1 , відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України № 535-к від 17.10.2014 року призначено виконуючою обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського, про що в трудовій книжці серії НОМЕР_1 зроблено відповідний запис (том 1 а.с.12-14).

У службовій записці від 21.04.2020 року №3/235-вн-20, адресованій Міністерству освіти і науки України, генеральним директором директорату вищої освіти і освіти дорослих було висунуто пропозицію звільнити ОСОБА_1 в зв`язку з тим, що в діяльності ОСОБА_1 виявлено недоліки, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, та призначити виконуючим обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського Учителя О.Д. (том 1 а.с.53-54).

Наказом Міністерства освіти і науки України № 75-к від 23.04.2020 року позивача ОСОБА_1 звільнено від виконання обов`язків ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 на підставі наказу № 535-7 від 17.10.2014 року та службової записки від 21.04.2020 року №3/235-вн-20 (том 1 а.с.15).

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України № 76-к від 23.04.2020 року, виконуючим обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського з 24.04.2020 року до призначення ректора в установленому законодавством порядку, але не пізніше ніж до 24.09.2020 року, призначено ОСОБА_3 , на підставі заяви ОСОБА_3 від 15.04.2020 року (том 1 а.с.16).

Звертаючись до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди позивач посилалась на те, що відповідачем звільнено її з займаної посади з підстав, не передбачених законом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що процедура звільнення позивача від виконання обов`язків ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 була проведена без дотримання норм чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у ч. 2 ст. 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Тобто, при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Згідно з п. 1 роз`яснень Держкомітету ради Міністрів України з питань праці та заробітної плати «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29.12.1965 №30/39, що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України та є чинними на території України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 року №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства України», тимчасовим замісництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю. Відповідно до другого пункту вказаного роз`яснення призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою не допускаються. Таке можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. Керівник підприємства, установи, організації, зобов`язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу надати документи для його призначення на посаду до вищого органу управління. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівника про результати.

В ст. 39-1 КЗпП України наведені умови, коли строковий трудовий договір може бути безстроковим: якщо після закінчення строку трудового договору, зокрема, відповідно до пункту 2 і 3 статті 23 КЗпП України, трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем по справі при влаштуванні на роботу не надавалося згоди на укладення строкового трудового договору та сторонами не було погоджено строк дії договору. Позивач, впродовж виконання нею трудових обовязків, не вимагала припинення трудових стосунків, що свідчить про те, що між сторонами укладено безстрокову трудову угоду. Ні в наказі № 535-к від 17.10.2014 року, ні в трудовій книжці позивача не зазначено конкретного строку чи обставини, настання яких припиняє трудові відносини. Отже, трудовий договір, укладений між Міністерством освіти і науки України та позивачем є безстроковим, а тому звільнення можливе лише у випадках, передбачених ст. 40 КЗпП України, яка містить виключний перелік таких обставин і позивач не підпадає під жодну з призначених підстав для звільнення.

Отже, враховуючи що в наказі № 535-к від 17.10.2014 року не зазначено строк чи обставина, настання якої припиняє трудові відносини з позивачем, та відсутність з 17.10.2014 року, тобто в період, що перевищував два місяці, розпоряджень та наказів Міністерства освіти і науки України про затвердження позивача на посаді на постійній основі або звільнення від обов`язків тимчасово виконуючого обов`язки, що між сторонами було укладено безстрокову трудову угоду.

Як вбачається із матеріалів справи, в службовій записці від 21.04.2020 року №3/235-вн-20, адресованій Міністерству освіти і науки України, генеральним директором директорату вищої освіти і освіти дорослих було висунуто пропозицію звільнити ОСОБА_1 відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з тим, що в діяльності ОСОБА_1 виявлено недоліки, та призначити виконуючим обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 (том 1 а.с.53-54).

При цьому, пунктом 2 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є: закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам ст. 23 КЗпП, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку з закінченням строку.

Порядок проведення виборів ректора вищого навчального закладу регулюється статтею 42 Закону України «Про вищу освіту», «Методичними рекомендаціями щодо особливостей виборчої системи та порядку обрання керівника вищого навчального закладу», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2014 року № 726, статутом та положенням освітнього закладу.

Згідно з ч. 3 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту», засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов`язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника закладу вищої освіти не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку контракту особи, яка займає цю посаду. У разі дострокового припинення повноважень керівника закладу вищої освіти конкурс оголошується протягом тижня з дня утворення вакансії. Засновник або уповноважений ним орган протягом двох місяців з дня оголошення конкурсу на посаду керівника закладу вищої освіти приймає пропозиції щодо претендентів на посаду керівника закладу вищої освіти і протягом 10 днів з дня завершення терміну подання відповідних пропозицій вносить кандидатури претендентів, які відповідають вимогам цього Закону, до закладу вищої освіти для голосування.

З наведених вище норм вбачається, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України можливе тільки після оголошення Міністерством освіти і науки України конкурсу на заміщення посади ректора, проведення конкурсу і укладення контракту з переможцем конкурсу.

Частиною 3 ст.12, ст.ст.76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідачами по справі не доведено, що Міністерством освіти і науки України конкурсу було оголошено конкурс на заміщення посади ректора, проведення конкурсу і укладення контракту з переможцем конкурсу, що свідчить про порушення процедури звільнення позивача від виконання обов`язків ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 , яка виконувала обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 за безстроковим трудовим договором, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулось без дотримання норм чинного законодавства.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача - Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та погоджується із визначеним судом першої інстанції періодом стягнення та розміром стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з огляду на наступне.

Так, статтею 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п.3 розділу ІІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 № 100, в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п.8 Розділу ІV вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки про доходи позивача № 04.04-46/32 від 27.04.2020 року, за лютий 2020 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 75209,95 гривень, за березень 2020 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 34 803,26 гривень (томм 1 а.с. 17), одже середньоденна заробітна плата позивача складає 2683,25 гривень (110013,21 грн./42 робочі дні = 2683,25 грн.).

Таким чином, відповідно до ст. 235 КЗпП України, судом першої інстанції вірно визначено, що з відповідача - Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, в межах заявлених позивачем позовних вимог, за період з 23.04.2020 року по 28.04.2020 року, тобто за три робочі дні, в сумі 8049,75 гривень (2683,25*3=8049,75).

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача - Міністерства освіти і науки України на користь позивача моральної шкоди в розмірі 30 000 грн., оскільки, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерплій особі вартісного еквівалента завданої моральної шкоди.

Пленум Верховного Суду України в Постанові №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», вказав на те, що ця сума підлягає стягненню у випадках наявності вини підприємства та якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини у несвоєчасній виплаті.

Таким чином, оскільки діями Міністерства освіти і науки України позивачу по справі були спричинені моральні страждання, які виразилися в тому, що позивач, яка своєю багаторічною працею внесла у діяльність Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського значний внесок, відчуває занепокоєння у зв`язку із її звільненням, відчуває моральні страждання з приводу її безпідставного звільнення, що відображується на стані її здоров`я, з урахуванням вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості,колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів вважає, що не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували понесення позивачем втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ. Позивачем не доведено обставин і підстав, які обумовлюють наявність моральної шкоди та не доведено факт заподіяння моральної шкоди саме діями відповідача, оскільки колегія суддів вважає, що діями Міністерства освіти і науки України позивачу по справі були спричинені моральні страждання та погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що між позивачем та Міністерством освіти і науки України було укладено строковий трудовий договір, строк якого закінчувався з моменту прийняття відповідного рішення Міністерством освіти і науки України, при цьому позивач розуміла, що вона виконуватиме обов`язки тимчасово до вирішення питання про призначення ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського, оскільки, відповідно до положень частини другої статті 23 КЗпП України, строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем по справі при влаштуванні на роботу не надавалося згоди на укладення строкового трудового договору та сторонами не було погоджено строк дії договору. Позивач, впродовж виконання нею трудових обов`язків, не вимагала припинення трудових відносин, що свідчить про те, що між сторонами укладено безстрокову трудову угоду. Ні в наказі № 535-к від 17.10.2014 року, ні в трудовій книжці позивача не зазначено конкретного строку чи обставини, настання якої припиняє трудові відносини. Отже, трудовий договір, укладений між Міністерством освіти і науки України та позивачем є безстроковим.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги Міністерства освіти і науки України про те, що у службовій записці від 21.04.2020 №3/235-вн-20 встановлено, що в діяльності ОСОБА_1 виявлено недоліки, запропоновано звільнити ОСОБА_1 відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України та призначити виконуючим обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 , тому, відповідно до ч.2 ст.36 КЗпП України, позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору, оскільки внесення в даному випадку пропозиції на призначення виконуючим обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 не є, в розумінні статті 42 Закону України «Про вищу освіту» та «Методичних рекомендацій щодо особливостей виборчої системи та порядку обрання керівника вищого навчального закладу», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2014 року № 726, проведенням виборів та призначення ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського, що в свою чергу могло слугувати підставою для припинення трудового договору з ОСОБА_1 , як виконуючою обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- ОСОБА_2 та звільнення її із займаної посади на підставі ч.2 ст.36 КЗпП України.

При цьому колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги Міністерства освіти і науки України про те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та не прийняв до уваги відзив Міністерства освіти і науки України на позовну заяву, який був направлений до суду у визначені строки, оскільки як вбачається із матеріалів справи відзив Міністерства освіти і науки України на позовну заяву був направлений на адресу суду першої інстанції 02 червня 2020 року, тобто на наступний день після ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, та отриманий судом 10 червня 2020 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції не міг прийняти вказаний відзив до уваги при ухваленні рішення 01 червня 2020 року.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: