ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4701/20 Справа № 199/6578/18 Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 та після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири, розташовану в АДРЕСА_1 .

Вказував, що з метою прийняття спадщини він звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори, де і дізнався, що спадкодавець ОСОБА_3 заповіла усе своє рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 .

Зазначав, що заповіт ОСОБА_3 він вважає недійсним, оскільки ОСОБА_2 не спілкувалась з нею, на час його складання спадкодавець знаходилась у пригніченому стані через смерть свого чоловіка, в результаті душевних хвилювань перебувала у постійному стресі та через це проходила лікування у лікарні ім.Мечникова, була тяжко хворою людиною та з 1999 року страждала на поведінкові розлади, через що не розуміла та не усвідомлювала своїх дій.

Посилаючись на те, що складання заповіту не відповідало внутрішній волі спадкодавця, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт, як розпорядження на випадок смерті, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 15 квітня 2000 року Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зазначав, що спадкодавець, в результаті стресів та хвилювання хворіла, перенесла тяжку операцію на серці, була в депресивному стані. Зазначав, що буде звертатись з відповідними скаргами до медичного закладу, оскільки наданий лікарнею лист про те, що спадкодавець лікування не проходила, не відповідає дійсним обставинам.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 лютого 1997 року, виданого Дніпропетровським вагоноремонтним заводом ім.С.М.Кірова, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира, яка розташована в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.16).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 квітня 2000 року, виданого нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у рівних частинах успадкували 1/2 частину вищезазначеної квартири після смерті своєї бабусі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та яка, у свою чергу, успадкувала вказане майно після смерті свого сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак не оформила своїх спадкових прав (т.1 а.с.17-19).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 квітня 2000 року, виданого нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 прийняла у спадщину 1/6 частину квартири, яка розташована в АДРЕСА_1 , після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.18).

Того ж дня, 15 квітня 2000 року, ОСОБА_3 заповіла своїй дочці ОСОБА_2 належну їй частину вищезазначеної квартири, що підтверджується заповітом від 15 квітня 2000 року, посвідченим нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори (т.1 а.с.191).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (т.1 а.с.200).

Після її смерті відрилась спадщина на належну їй частину квартири.

20 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (т.1 а.с.190).

19 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 також звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (т.1 а.с.199).

10 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою, у якій просив не видавати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з його зверненням до суду (т.1 а.с.209).

Згідно з листом Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 03 серпня 2018 року №14/5-7024, станом на день смерті ОСОБА_3 , разом з нею у АДРЕСА_1 , був зареєстрований її син - ОСОБА_1 (т.1 а.с.208).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач жодними належними та допустимими доказами не довів ту обставину, що його мати ОСОБА_3 на час складання 15 квітня 2000 року заповіту на ім`я своєї доньки ОСОБА_2 , хоч і була дієздатною, але в момент його укладення перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином на час відкриття спадщини діяв ЦК України - 2004 року.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).

Відповідно до пунктів 4,6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірний заповіт складено та нотаріально посвідчено 15 квітня 2000 року, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року, при вирішенні даної справи слід керуватися положеннями Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 534 ЦК Української PCP (у редакції від 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Стаття 534 ЦК Української PCP (у редакції від 1963 року) кореспондується статтями 1233,1235 ЦК України, який діє на теперішній час.

Так відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежності від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (стаття 1235 ЦК України).

Відповідно до статті 541 ЦК Української РСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 1 Закону України «Про нотаріат» (тут і далі - в редакції, чинній на час складення заповіту) вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). У населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу чи іншій посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії.

В матеріалах справи міститься копія оспорюваного заповіту, з якого вбачається, що він власноручно підписаний спадкодавцем ОСОБА_3 , особа та дієздатність якої перевірено. Заповіт нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі (т.2 а.с.5).

Відповідно до абзаців 1,2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Заповіт, як одностороння угода, підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності угод, передбачених ст.48 ЦК УРСР, яка визначає недійсною угоду, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.5 постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР).

Саме стаття 55 ЦК УРСР застосовується при визнанні угоди недійсною, якщо її укладено громадянином нездатним розуміти значення своїх дій. Так, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг

розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі-відшкодувати його вартість. Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти

значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Обґрунтовуючи недійсність заповіту, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що заповіт було складено та посвідчено саме в момент, визначений конкретною датою, коли його мати не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В той же час, відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Для визначення наявності такого стану, коли особа не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Вказане вище узгоджується і з вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 89 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Судом першої інстанції ухвалою від 09 вересня 2019 року було витребувано копії медичної документації та відомості щодо стану здоров`я спадкодавця ОСОБА_3 від КЗ "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І.Мечникова" (т.1 а.с.130), та з відповіді наданої на ухвалу суду вбачається, що в період з 01 січня 2000 року по 31 грудня 2001 року ОСОБА_3 в стаціонарі відділення лікарні не надходилась (т.1 а.с.211).

Крім того з матеріалів справи вбачається, що спадкодавець в період з 06 січня 1981 року по 30 листопада 2009 року працювала повний робочий день на Дніпропетровському вагоноремонтному заводі ім.С.М.Кірова (т.1 а.с.118).

Колегія суддів наголошує на тому, що позивач з метою доведення факту того, що спадкодавець на час складання та посвідчення заповіту перебувала в стані, коли не могла розуміти значення своїх дії та керувати ними, не ставив питання про призначення по даній справі посмертної судово-психіатричної експертизи.

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для вирішення спору та не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.