ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4147/20 Справа № 212/9806/19 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач-Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року, ухваленого суддею Козловим Ю.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «КЗРК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві розмірі 187 785,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював на підприємстві відповідача в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 12 років 2 місяця.

Медичним висновком клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І.Кундієва Національної академії медичних наук України» було встановлено професійне захворювання: «Хронічна двобічна попереко-грижова радикулопатія L4-S1, переважно праворуч в стадії загострення зі значно вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним, та стійким больовим синдромом».

За висновком МСЕК від 10.10.2019 року серії 12 AAA №054937 позивачу встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40% безстроково.

Позивач зазначив, що внаслідок отримання професійного захворювання не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується. Відчуває біль у попереково-крижовому відділі хребта з іррадіацією в ноги, більше в праву, оніміння та слабкість в ногах, біль та оніміння в руках, судоми в ікроножних м`язах. Настання негативних змін у його житті, окрім неможливості відновлення його стану здоров`я який мав до професійного захворювання, обумовлене також істотним погіршенням фінансового аспекту життя. Позивач фактично був головним годувальником своєї сім`ї, однак тепер, за станом здоров`я не може повноцінно забезпечувати свою родину, значна частина коштів витрачається на медичну реабілітацію та придбання ліків. На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди з ПАТ «КЗРК».

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяною втратою працездатності внаслідок професійного захворювання задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 94 590 (дев`яносто чотири тисячі п`ятсот дев`яносто) гривень, без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір 945,90 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить змінити оскаржуване судове рішення, збільшивши розмір моральної шкоди до заявлених у позові вимог, оскільки вважає, стягнутий судом розмір відшкодування моральної шкоди недостатнім для відшкодування йому моральних страждань, яких він зазнає внаслідок отриманого професійного захворювання. Вказує, що його самопочуття не поліпшується, негативні зміни в його житті є безстроковими, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «КЗРК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення ставить питання про його скасування і ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що позивач протягом 6 років працював в шкідливих умовах праці на інших підприємствах, що підтверджено його трудовою книжкою, що у акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання вказано, що із загального стажу позивача 27 років 7 місяців, на підприємстві ПАТ «КЗРК» останній пропрацював лише 12 років 2 місяці, що в акті не вказано конкретних посадових осіб ПАТ «Кривбасзалізрудком», які відповідальні за виникнення у позивача професійного захворювання, тобто позивачем не надано суду доказів протиправної поведінки відповідача відносно ОСОБА_1 , тому покладення обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди на відповідача без наявності вини суперечить нормам чинного законодавства України. Посилаючись на судові рішення Верховного Суду, відповідач вказує на те, що у справі фактично відсутні сукупні складові, які визначають можливість настання цивільно-правової відповідальності відповідача за даним фактом.

Також, скаржник зазначає, що відповідач сам винен у виникненні у нього професійного захворювання, оскільки, знаючи про шкідливі умови праці, свідомо обрав собі таку роботу, отримуючи за це відповідні пільги і компенсації та більшу оплату праці, хоча мав можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання, але жодного разу не ініціював переведення на іншу роботу, де був відсутній вплив шкідливих факторів.

Окрім того, відповідач вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутий судом на користь позивача не відповідає обставинам справи та судовій практиці по даній категорії справ, оскільки він є занадто завищеним, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що відповідно до наданої до матеріалів справи трудової книжки ОСОБА_1 працював: з 19.01.2005р. - 06.09.2005р. - гірничий робітник 2 розряду в підземних умовах шахта «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком»; з 07.09.2005р. - 04.08.2013p. - електрослюсар черговий та з ремонту устаткування в підземний умовах шахта «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком»; з 05.08.2013р. - 13.04.2017р. - гірник на підземних умовах шахта «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком» Роботи характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища.

Медичним висновком клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І.Кундієва Національної академії медичних наук України» від 30.05.2019 року №10/452 ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання:«Хронічна двобічна попереко-грижова радикулопатія L4-S1, переважно праворуч в стадії загострення зі значно вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромом».

Відповідно до висновку Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 04.10.2018 р. виданої Головним управлінням Держсанепідслужби у Дніпропетровській області зазначено, що позивач працював в шкідливих умовах праці з повним робочим днем. Умови праці характеризувались фізичними перевантаженнями та напруженості трудового процесу.

По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23.08.2019р. де вказано, що хронічне професійне захворювання виникло в зв`язку з недосконалістю технологічних процесів та механізмів.

Згідно пункту 17 Акту розслідування причинами виникнення хронічного професійного захворювання причина виникнення професійного захворювання є: важкість праці: маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну - 36 кг при допустимій до 30 кг; нахили тулубу (кількість за зміну) 123 рази за зміну при допустимих до 100 разів; періодичне перебування у незручній позі - 56,8 % часу зміни при нормі допустимому до 25 % часу зміни.

За висновком МСЕК від 10.10.2019 року серії 12 AAA №054937 ОСОБА_1 була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 45% - радикулопатії, безстроково.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем, зокрема і під час виконання останнім трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених статтями 153, 237-2 КЗпП для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, і не погоджується з доводами апеляційних скарг позивача щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди та відповідача ПАТ «КЗРК» щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 153 КЗпП України встановлює, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 р. встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Частиною 3 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках встановлених законом.

У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання».

Доводи відповідача про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди спростовуються викладеними у рішенні суду нормами права та обставинами справи,, зокрема надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про шкідливі умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди.

Доводи скаржника щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача, колегія суддів відхиляє, оскільки суд встановив обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу і, як правильно зазначив суд першої інстанції уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним, зокрема і під час праці на підприємстві відповідача професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнає позивач ОСОБА_1 , характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, суд врахував обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 45%, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив до відшкодування моральну шкоду в розмірі 94 590 гривень, що становить сорок п`ять прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди та відповідача щодо завищеного розміру моральної шкоди.

Колегія суддів, беручи до уваги тяжкість завданої позивачу моральної шкоди, яку він отримав внаслідок професійного захворювання, зокрема і під час виконання трудових обов`язків на виробництві відповідача, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили - їх незворотність, вважає що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, тому відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про необхідність збільшення суми моральної шкоди до заявлених у позові вимог.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги сторін підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: