Провадження № 22-ц/801/544/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2020 рокуСправа № 127/29892/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів:, Оніщука В.В., Денишенко Т.О.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року, постановлене судом під головуванням судді Ан О.В., у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

04.11.2019 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Послалось на те,що відповідно до укладеного між сторонами договору б/н від 23.08.2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку , Правилами користування платіжною карткою і Тарифами Банку , складає між ним та банком - договір про надання банківських послуг , що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у встановленому договором розмірі , а ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував , не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого станом на 22.10.2019 року допустив заборгованість у розмірі 15093,26 грн., з яких: 11222,91 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1784,92 грн. - за простроченим тілом кредиту; 688,20 грн. - за пенею за прострочене зобов`язання; 202,31грн. - за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500.00 грн. - штраф (фіксована складова); 694,92 грн. - штраф (процентна складова). Просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість, а також стягнути судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення - про задоволення позовних вимог. Зазначило, що факт отримання кредиту відповідачкою підтверджується випискою по рахунку картки виданої на її ім`я, однак суд вказану обставину не врахував, що призвело до постановлення помилкового рішення про відмову в задоволенні позову. Просило проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2020 року справа призначена до судового розгляду в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову складає менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і позивачем не наведено достатніх та обґрунтованих підстав для призначення справи до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи, суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами 5, 6 ст. 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Отже, розгляд цієї справи з повідомленням учасників справи можливий лише з урахуванням конкретних обставин, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі, та відповідачем не наведено обставин справи, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін, у зв`язку з чим клопотання про розгляд справи з повідомленням учасників справи задоволенню не підлягає.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає не повністю.

Суд першої інстанції встановив, що 23.08.2012 року, між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У договорі не прописані умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді конкретної грошової суми та її розміру. Станом на 22.10.2019 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11222,91 грн та за простроченим тілом кредиту у розмірі 1784,92 грн. Крім того, з розрахунку наданого банком, вбачається, що відповідачем в цілому погашено заборгованість за тілом кредиту, простроченим тілом кредиту, пені (штрафам), комісії в розмірі 17158,09 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог, оскільки надані АТ КБ «ПриватБанк» копії Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку не містять підпису відповідача і не можуть підтверджувати, що саме ці Умови та Правила є складовою частиною укладеного 23.08.2012 року договору,а сукупний розмір внесених ОСОБА_1 коштів на погашення заборгованості перевищує суму заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову у частині стягнення із відповідача пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у зв`язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції мірі, в зв`язку з наступним.

Суд вірно

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема виникнення правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Разом з тим, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме додані ним до позову «Умови і правила надання банківських послуг» були надані відповідачеві під час підписання заяви позичальника.

Оскільки «Умови та правила надання банківських послуг», на які посилається позивач не містять підпису позичальника, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору № б/н від 12.01.2013 року. Це положення узгоджується також із правовою позицією у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року по справі №6-16цс-15.

Також, з матеріалів справи слідує, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), а підставою позову є невиконання кредитних зобов?язань відповідачем, що пов?язані із отриманням ним кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Даний висновок цілком узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, викладеною у Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17.

Окрім того, АТ КБ «ПриватБанк» до апеляційної скарги додало нові докази, а саме заяву про приєднання до умов та правил надання послуг, довідку про зміну умов кредитування, довідку про отриманні відповідачем кредитні картки, виписку по картковим рахункам. Разом тим, колегія суддів не може прийняти та розцінювати його в якості нового доказу, виходячи з вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до вказаної норми, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Заявник апеляційної скарги не надав суду доказів поважності незалежних від нього причин, що перешкоджали подачі вказаної довідки до суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені та штрафів, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставні.

Однак, не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні фактично отриманих ОСОБА_1 коштів (тіла кредиту) та простроченого тіла кредиту, з огляду на таке.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 599 цього Кодексу передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з положеннями статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання ). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такі самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або ін-ша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 549 ЦК України визначено поняття неустойки ( штрафу, пені ), якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже нарахування вказаних сум заборгованості, зокрема, визначення умовами договору штрафу у твердій грошовій сумі суперечить нормам чинного законодавства, матеріального права, тому у вигляді, визначеному до стягнення у позовній заяві, задоволенню не підлягають.

Ураховуючи, що фактично отримані та використовувані позичальником кошти, згідно кредитного договору від 12.01.2013 року, у добровільному порядку позивачу не повернуті, на підставі частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк ( термін ) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, тому останній вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні (тіла кредиту) та простроченого тіла кредиту підлягає скасуванню в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду у цій частині обставинам справи та порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що є підставами для його часткового скасування з прийняттям у цій частині нового рішення про задоволення позову.

Виходячи з вищенаведених норм та доведеності невиконання відповідачем зобов`язання в частині повернення тіла кредиту, суд вважає, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту у розмірі 13 007,83 грн . В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

У іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, апеляційний суд виходить із такого розрахунку: (1921 грн. - сума судового збору, сплаченого за подання позовної заяви + 2 881,50 грн. - сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги) / 15093,26 грн. - ціна позову х 13007,83 грн. - розмір позовних вимог, який підлягає до задоволення), що становить 4138,94 грн. і підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 рокув частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту ,- скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту у розмірі 13007,83 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати в розмірі 4138,94 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місце знаходження: вул. Набережна Перемоги 50, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., 49094.

Відповідач: ОСОБА_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя-доповідач: С.Г. Копаничук

Судді: В.В. Оніщук

Т.О. Денишенко