справа № 213/877/19
провадження № 2/197/310/20
ШИРОКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 березня 2020 року смт Широке
Широківський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Охнач О.В.,
секретаря судового засідання: Гетьманенко О.І.,
розглянувши у приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,
Позивач 11.03.2019 р. звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,4 кв.м, житловою площею 40,0 кв.м, літня кухня - «Б», гараж «В», сарай «Д,Ж,К», вбиральня «Л», навіс - «М», огорожа «1,4,5,6, хвіртка/ворота №2,3, басейн «І», замощення «ІІ».
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 16 листопада 1992 року між сторонами було укладено шлюб. 17 січня 1994 року позивач отримала Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 06 квітня 1995 року сторони розлучилися. В кінці листопада 2017 року позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення договору купівлі-продажу домоволодіння, проте нотаріусом в усному порядку відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутня згода чоловіка, під час шлюбу з яким набуто право власності на нерухоме майно. Вважає, що спірне домоволодіння належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки було набуте за особисті її кошти, які вираховувалися на протязі п`яти років з її заробітної плати починаючи з січня місяця 1976 року по 1980 рік. Відповідач участі в придбанні будинку не приймав. Просить визнати домоволодіння її особистою приватною власністю.
Ухвалою судді від 18 листопада 2019 року позовна заява прийнята судом до розгляду та призначено підготовче засідання (а.с. 63-64).
19.02.2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 94).
Позивач, представник позивача повідомлені у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явилися, від них надійшла заява, в якій просили справу розглянути за їх відсутності, позов підтримали в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечували (а.с. 105-107, 114).
Відповідач повідомлявся про день та час місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив (тобто не з`явився без поважних причин), відзив до суду не подав. Ніяких клопотань, заяв від цієї особи до суду не надходило.
За письмової згоди позивача суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку ст. 280 ЦПК України за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання і позивач заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд у судовому засіданні без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
На підставі наданих позивачем суду доказів встановлено наступне.
Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.
Приписами ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За нормами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
Досліджуючи надані позивачем докази та джерело набуття спірного майна, судом встановлено наступне.
Сторони перебували в шлюбі з 16.11.1992 року по 06.04.1995 рік (а.с. 7, 9).
В період шлюбу 17 січня 1994 року позивачу на підставі рішення виконкому Ради народних депутатів № 73 від 05.04.1988 року «Про видачу свідоцтва про право власності» передано індивідуальний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на будівлю, зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстрову книгу № 16 стор. № 23 запис № 5666 (а.с. 6) та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 200837444 від 19.02.2020 року (а.с. 100-101).
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року ухваленого в справі № 197/1160/17 (номер провадження 2-о/213/63/18) встановлено факт належності позивачу свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 54,4 м2, житловою площею 40,0 м2, літня кухня - «Б», гараж «В», сарай «Д,Ж,К», вбиральня «Л», навіс - «М», огорожа «1,4,5,6, хвіртка/ворота №2,3, басейн «І», замощення «ІІ», яке видане 17 січня 1994 року Виконавчим комітетом Широківської районної ради народних депутатів, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке видано на ім`я ОСОБА_3 , належить ОСОБА_1 . Рішення суду набрало законної сили 22.11.2018 р. (а.с. 60-61, 117-119).

Позивач з проханням посвідчення договору дарування нерухомого майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , звернулася до державного нотаріуса Широківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, однак, постановою від 12 березня 2020 року їй відмовлено у вчинені нотаріальної дії посвідчення договору відчуження житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки спірний будинок придбаний у шлюбі з ОСОБА_2 , а значить для укладення одним із подружжя договорів, стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (а.с. 112).

Вартість вказаного домоволодіння за оцінкою позивача становить 47 330,00 (сорок сім тисяч триста тридцять) грн. (а.с. 36).

Земельна ділянка під домоволодінням розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 122585300:02:001:0106 перебуває в комунальній власності (а.с. 108-111).

Нормами ст. ст. 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Таким чином, зважаючи на принцип презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, позивач, яким в період шлюбу було придбано вищевказане майно, звернувся до суду з вимогою про визнання права його особистої власності на індивідуальний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташованими за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду України від 21.11.2018 року по справі № 372/504/17 визначено, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Оскільки спірне майно було придбано під час шлюбу, а позивач, порушує питання про спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке було набуто ним під час перебування в шлюбі, суд дійшов висновку про те, що саме на позивача покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Статтею 4 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з п. 23, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Згідно архівного витягу з протоколу № 1 засідання правління колгоспу ім. Свердлова Широківського району Дніпропетровської області від 04.01.1976 року (а.с. 10), позивачці надано право переоформлення її будинку на колгоспний з виплатою різниці вартості протягом 7 років. Такі виплати позивачкою здійснювалися практично щомісячно задовго до укладення шлюбу з відповідачем (а.с. 11, 12).

Проаналізувавши представлені сторонами докази, суд дійшов висновку що спірний житловий будинок хоч і було придбане в період перебування у шлюбі з відповідачем, але придбане воно було за рахунок особистих коштів позивача та її заробітної плати (а.с. 11, 12), правові підстави для того щоб вважати його спільною сумісною власністю сторін спору відсутні. Натомість, є достатні правові підстави для визнання спірного майна особистою приватною власністю позивача шляхом застосування норм ст. ст. 57, 58 СК України і захисту в такий спосіб невизнаного права позивача. Відповідачем не доведено, що він приймав участь у придбанні цього майна своїми коштами чи особистою працею.

На користь того, що спірний об`єкт є особистою власністю позивача, а не спільною сумісною подружжя, свідчить також наступне. Набувалося у власність спірне домоволодіння позивачем без згоди відповідача - ні усної, ні письмової згоди відповідач не надавав. Так само вказане домоволодіння одноосібно утримується позивачем без участі відповідача тривалий час.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Судові витрати віднести на рахунок позивача за її заявою.

Враховуючи викладене, керуючись норм ст.ст. 57, 60 СК України, ст. ст. 81, 141, 247, 263, 265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 житловий будинок «А-1» (загальною площею 54,4 кв.м, житловою площею 40 кв.м) з господарськими будівлями та спорудами:

-літня кухня - «Б»,

-гараж «В»,

-сарай «Д,Ж,К»,

-вбиральня «Л»,

-навіс - «М»,

-огорожа «1,4,5,6, хвіртка/ворота №2,3,

-басейн «І»,

-замощення «ІІ»,

які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Повний текст судового рішення складений 30.03.2020 року. Саме ця дата є датою ухвалення цього рішення.

Учасники справи (данні):

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

СУДДЯ О.В.ОХНАЧ