Дата документу 31.03.2020 Справа № 336/49/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/49/20
Провадження №22-ц/807/1303/20
Головуючий в 1-й інстанції - Дмитрюк О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» по відшкодування матеріальної та моральної шкоди, і невідкладне відновлення подачі електроенергії в нежитлове приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» по відшкодування матеріальної та моральної шкоди, і невідкладне відновлення подачі електроенергії в нежитлове приміщення. 08.01.2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову. В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначає, що він являється власником нежилого приміщення по АДРЕСА_1 , у якому розміщено продовольчий магазин. Житловий будинок обслуговує ТОВ «Керуюча компанія «Мрія». Вимагаючи оплати за ненадані послуги, при відсутності укладеного договору, ТОВ «КК «Мрія» протягом 2019 р. п'ять разів відключало подачу електроенергії в приміщення магазину. Станом на 08.01.2020 р. подачу електроенергії не відновлено. Заявник просить вжити заходів забезпечення позову шляхом визнання дій «ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» по відключенню подачі електроенергії у нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , що здійснені 26.02.2019 р., 24.05.2019 р., 13.06.2019 р., 01.07.2019 р. та 09.10.2019 р. - протиправними; зобов`язати ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» невідкладно відновити подачу електроенергії у нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 у відповідності до затвердженої однолінійної схеми; зобов`язати ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» невідкладно видати власнику нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 дублікати ключів від замків, що закривають доступ до підвального приміщення та електрощитової для огляду та контролю за лінією електроживлення магазину.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2020 року у справі у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заяви.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, матеріалами заяви підтверджується наявність спору між сторонами, а також наявність обставин, які вказують на необхідність забезпечення позову.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову і підстави для скасування вказаної ухвали відсутні.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви щодо забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову ОСОБА_1 є відшкодування майнової і моральної шкоди, а отже відновлення енергопостачання у нежитлове приміщення, власником якого є позивач, не може вплинути на можливість виконання судового рішення у випадку задоволення позову. Крім того, відсутні докази, що відповідач є постачальником електричної енергії, а тому невідомо чи є у останнього повноваження щодо припинення електропостачання, або щодо його відновлення.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-153 ЦПК України, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами виник спір щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди, в зв`язку чим зобов`язання відповідача, який не є постачальником електроенергії, відновити електропостачання та надати позивачу дублікати ключів, не є в розумінні процесуального законодавства таким способом забезпечення позову, застосування якого забезпечить виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводів, які б вказували на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали судді апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що судом вжито заходів забезпечення позову з дотриманням вимог ЦПК України, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 1 квітня 2020 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков