Справа № 639/1602/20
Провадження № 2/639/956/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гаврилюк С. М.,

секретар судового засідання Пивоварова Т. В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 639/1602/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

встановив:

ОСОБА_4 через свого представника адвоката Овсяника С. А., який діє на підставі ордеру серії АХ № 1011616 від 11.03.2020, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 99442,40 грн, яка складається з суми боргу за позикою у розмірі 2400,00 дол. США (що за курсом НБУ станом на день складання позову, 11.03.2020, становив 25,3135 грн за 1 долар США) х 25,3135 = 60752,40 грн + 38690,00 грн = 99442,40 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 16.12.2019 ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_4 з пропозицією укласти договір позики, оскільки їй терміново були потрібні кошти. Зважаючи на існуючі між сторонами приятельські стосунки, позивачем було надано відповідачеві позику у розмірі 2400,00 доларів США та 38690,00 грн, які відповідач зобов`язалась повернути в повному обсязі у найкоротший термін, про що складено розписку. Однак, після отримання коштів відповідач стала уникати спілкування з позивачем, змінила номер телефону, а при зустрічі повідомила, що у неї відсутня можливість повернути позику. З огляду на те, що термін виконання зобов`язання з повернення відповідачем позики не було встановлено, позивачем направлено вимогу про повернення боргу від 04.02.2020, яку ОСОБА_2 проігнорувала.

У зв`язку з викладеним позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та обов`язків.

17.03.2020 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено судове засідання (а.с. 15-16).

Ухвалою суду від 14.04.2020 відкладено судове засідання до 14-00 год. 19.05.2020 (а.с. 66-67).

19.05.2020 ухвалою суду відкладено судове засідання до 11-00 год. 17.06.2020 (а.с. 77-78).

17.06.2020 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, у судовому засіданні відмовлено у задоволенні клопотання відповідача, поданого до суду 10.04.2020 (а.с. 62-63), про виклик у судове засідання свідків (а.с. 91-101).

У судовому засіданні 20.08.2020 позивач ОСОБА_4 підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Овсяник С. А. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, зазначила, що вказані у розписці кошти повертала позивачеві та її донці ОСОБА_5 . Окрім того, відповідачем 10.04.2020 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позика надавалась відповідачеві впродовж 2017 року, а не 16.12.2019, як помилково зазначає позивач, а її повернення за домовленістю з позивачем відбувалось без чітко визначених строків частинами протягом трьох років. Отже, станом на дату звернення позивача з даною вимогою до суду, борг за спірною розпискою повернуто ОСОБА_2 у повному обсязі та навіть з відсотками. Також, у відзиві зазначено, що посилання позивача щодо необхідності стягнення з відповідача спірних сум в національній валюті України в даному випадку недоцільне, оскільки у спірній розписці частина зобов`язання виражена у валюті доларах США, а грошовий еквівалент взагалі не визначався. Окрім того, зміст позовної заяви суперечить змісту розписки, оскільки за розпискою сума позики склала 2000 доларів США, 400 доларів США, 1800,00 грн та 500,00 грн, що не узгоджується зі змістом позовної заяви, відповідно до якої відповідач нібито позичала у ОСОБА_4 ще й 38690,00 грн, оскільки в розписці не йде мова про передачу відповідачеві сум в розмірі 24390,00 грн та 1200,00 грн (а.с. 22-25).

Представник відповідача ОСОБА_3 , яка діє на підставі ордеру, у судовому засіданні підтримала позицію свого довірителя, заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 4 ст. 77 ЦПК України визначено, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 16.12.2019 ОСОБА_2 написала розписку, за змістом якої, вона повинна ОСОБА_4 повернути борг в сумі 2000,00 доларів США та 400,00 доларів США ОСОБА_5 , а також 500 грн, 1800 грн. Усі кошти ОСОБА_2 зобов`язалась повернути у повному обсязі та якомога раніше закрити фінансовий борг (а.с. 8).

Оригінал вказаної розписки міститься у матеріалах справи.

Крім того, у розписці зазначено, що на сьогодні (мається на увазі на день складання розписки) кредит в Ідея Банку із залишком 24390 грн та карта у банку ПУМБ з заборгованістю 12000,00 грн.

Однак, у судовому засіданні встановлено, що грошова сума у розмірі 500 грн це кошти, які відповідач не сплатила ОСОБА_4 за надані останньою послуги у сфері краси, а кошти у розмірі 1800,00 грн ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 для сплати комунальних послуг за квартиру, яка належить останній, проте, відповідач кошти за цільовим призначенням не використала та не повернула їх ОСОБА_4 , що також підтверджено поясненнями позивача.

Отже, між сторонами щодо вказаних вище сум, а саме 500,00 грн та 1800,00 грн, відсутні правовідносини за договором позики.

Також, суд звертає увагу, що за змістом спірної розписки 400 доларів США ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_5 , яка не є стороною у справі. Тобто, вказані кошти не стосуються зобов`язань, які виникли між позивачем та відповідачем.

Щодо грошових коштів у розмірі 24390,00 грн та 12000,00 грн , які позивач просить стягнути з відповідача, то розписка не містить зобов`язального характеру відносно вказаних коштів, оскільки змістовне навантаження тексту не вказує на наявність у ОСОБА_2 боргу на вказані суми перед будь-якою особою, в тому числі перед ОСОБА_4 . З розписки неможливо встановити яке відношення зазначені зобов`язання перед банківськими установами мають до відповідача, коли такі зобов`язання виникли, у зв`язку з чим правової підстави розцінювати дані суми як суми боргу ОСОБА_2 перед позивачем відсутні. У розписці мова не йде про передання ОСОБА_4 та отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 24390,00 грн та 12000,00 грн.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 06.04.2020 в рамках справи № 464/5314/17 (61-10789св18).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів саме в борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В свою чергу, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов.

Постановою від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми.

При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.

Проте, у будь-якому випадку, борг відповідач позивачеві так і не повернула, у зв`язку з чим адвокатом Овсяником С. А., який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_4 , 05.02.2020 на адресу ОСОБА_2 направлено лист-вимогу про повернення боргу від 04.02.2020 (а.с. 9, 10).

У відповідності до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Нормою ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Однак, відповідач в порушення зазначених норм закону щодо своєчасного повернення грошових коштів в строк протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, оскільки договором не встановлений строк повернення позики, та на дату звернення ОСОБА_4 до суду з позовною заявою, не повернула суму запозичених грошових коштів, у зв`язку з чим має заборгованість перед позивачем.

Суд не бере до уваги надані відповідачем роздруківки скрін-шотів з месенджеру Viber, копії квитанцій про здійснення валютно-обмінної операції, виписку з карткового рахунку ОСОБА_4 , роздруківка скрін-шоту переказу коштів через платіжну систему LiqPay, в якій не зазначено цільове призначення переказу, особу, яка здійснює переказ та одержувача коштів, фотокартку переказу грошових коштів через термінал, в якій також не зазначено цільове призначення переказу, особу, яка здійснює переказ та одержувача коштів, копію кредитного договору між ОСОБА_4 та ПАТ «Ідея Банк», заяви ОСОБА_6 про прийняття пропозиції укласти договір страхування з ПрАТ «СК «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ» та про прийняття пропозиції укласти комплексний договір добровільного страхування ризиків позичальника, акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту АТ «Альфа-Банк» ОСОБА_6 , паспорту споживчого кредиту, графіку платежів та квитанції про отримання ОСОБА_6 , яка не має відношення до справи та не є учасником процесу, грошових коштів (а.с. 29-56), оскільки вони є неналежними доказами у справі та не стосуються предмета доказування.

Тому, зважаючи на неналежне виконання відповідачем зобов`язання стосовно умов повернення позики, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача суми неповернутої позики.

Аналізуючи наведені обставини, досліджені докази, суд приходить до висновку про наявність правових підстав щодо часткового задоволення позову ОСОБА_4 та стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за борговою розпискою від 16.12.2019 у розмірі 2000 доларів США.

Оскільки наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 у справі № 483/1953/16-ц та від 31.10.2018 при розгляді справи № 707/2606/16-ц.

Водночас, суд зазначає, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в України грошових одиниць іноземних держав.

Згідно статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

А, як вже встановлено судом, положення ст. 1049 ЦК України передбачають повернення позичальником грошових коштів у такій самій сумі або речей, визначених родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 14-134цс18.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц (14-446цс18).

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути суму позики саме у тій валюті, яку відповідач отримала в борг у ОСОБА_4 за розпискою від 16.12.2019.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 506,27 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-83, 89, 133, 141, 142, 265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за борговою розпискою від 16.12.2019 в розмірі 2000

(дві тисячі) доларів США.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 506 (п`ятсот шість) грн 27 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 09.10.2020.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Суддя С. М. Гаврилюк