Справа № 370/2707/19
Номер провадження 2/289/543/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2020 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Сіренко Н.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 07.09.2016 між сторонами було укладено договір позики № 70821 в електронній формі на суму 1201,00 грн. строком на 6 днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача (банківська картка). Відповідач зобов'язався сплатити проценти за користування позикою в розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30,00 грн. за перший день користування позикою, 1,9 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, 3,8 % від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п.1.2 договору у разі невиконання и неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідач прийняті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, що порушує законні права та інтереси позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості за договором позики на користь позивача.

Загальний розмір заборгованості станом на 06.09.2019 перед позивачем становить 51582,07 грн., з яких: 1201,00 грн. - основний борг; 24993,00 грн. - заборгованість по відсоткам; 24387,08 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Ухвалою від 22.05.2020 відкрито провадження у цій справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішено її розглядати у порядку спрощеного провадження без виклику, надано відповідачу строк для подання відзиву, копію ухвали направлено сторонам для відому, а відповідачу разом із копією позовної заяви з додатками на 51 арк. Судове засідання призначено на 20.07.2020 о 08 год. 15 хв. без виклику сторін (а.с.67,68).

В зв`язку з відсутністю відомостей про отримання відповідачем направленої судом кореспонденції розгляд вказаної справи відкладено на 12.10.2020 о 08 год. 30 хв. (а.с.72).

Повторно направлена відповідачу ОСОБА_1 судом кореспонденція повернулася до суду не врученою адресату із зазначенням «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.78).

За зазначеним в позовній заяві номером телефону ОСОБА_1 повідомити про судовий розгляд справи не вдалося (а.с.73), виклик відповідача у справі здійснювався, крім направлення повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідача, також з урахуванням положень ч. 11 ст. 128 та ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.76). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, клопотань про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ТОВ «Веллфін» є юридичною особою, зареєстровано як фінансова установа відповідно до розпорядження № 2606 від 27 жовтня 2015 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с. 46,49).

З матеріалів справи вбачається, що 07.09.2016 ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір позики № 70821 в електронній формі, на підставі якого остання отримала позику в розмірі 1201,00 грн. строком на 6 днів (а.с.9-15,16-17,19-26).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3. та 1.4. вказаного договору позики, позикодавець зобов'язується надати позичальнику на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 1201,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов'язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою зазначені у пункті 1.5. цього Договору. Строк дії договору позики становить 6 днів, позика має бути повернута згідно графіка розрахунків до 13.09.2016.

Дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником і позикодавцем.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз'яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз'яснення логічно пов'язані з нею.

Частиною 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб'єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб'єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що фізична особа (споживач) послуг у сфері електронної комерції повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб'єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.

Згідно пунктів 4.1., 4.2. Правил надання грошових коштів у вигляді позики заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства, оформлює заявку на сайті шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов'язкові для заповнення. У разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню заявник отримує електронну копію договору позики - пункт 6.3. правил. У разі отримання договору позики засобами електронного зв'язку, заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті - пункт 6.4. правил. Для підписання електронної форми договору позики заявник здійснює вхід на сайт товариства та за допомогою логіну та паролю входить до особистого кабінету - пункт 6.7. правил (а.с.32-44).

За пунктами 6.10., 6.11., 6.12. правил визначено, що товариство надає позику у порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики на рахунок банківської платіжної картки зазначено в заявці, перерахування грошових коштів здійснюється в строки не пізніше 1 (одного) робочого дня з дати підписання договору позики сторонами; датою укладення договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок.

Із матеріалів справи вбачається, що у визначеному пунктами 4.1, 4.2 Правил порядку відповідач оформила заявку для отримання позики шляхом заповнення усіх полів заявки, які є обов'язковими для заповнення, на підставі якої між сторонами було укладено договір позики в електронній формі (а.с. 9-15,16-17,19-26).

На виконання умов договору позивачем через ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», надавача послуг з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики 1201,00 грн., що підтверджується повідомленням від 30.08.2019 ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (а.с.45).

Таким чином, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, пов'язані із виконанням договору позики, укладеного в електронній формі.

Позивач, перерахувавши відповідачу обумовлені грошові кошти, виконав умови договору позики, відповідач зобов'язання за договором позики виконував неналежним чином.

Згідно з наданою ТОВ «ВЕЛЛФІН» Довідкою щодо заборгованості за Договором № 70821 від 07.09.2016 станом на 06.09.2019 відповідач має заборгованість у сумі 50582,07 грн., з яких 1 201,00 грн. - сума основного боргу, 24993,99 грн. - заборгованість за відсотками, 24387,08 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 18).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

На підставі встановлених відповідно до матеріалів справи обставини справи суд дійшов висновку, що позичальник ОСОБА_1 взяті не себе зобов'язання не виконала, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернула, внаслідок чого виникла зазначена заборгованість.

Правові наслідки порушення грошового зобов'язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов'язують його сплати суму боргу кредитору.

За умовами укладеного кредитного договору сторони по справі погодили сплату заборгованості за позикою до 13.09.2016 та розмір процентів за наданою позику в розмірі 144,10 грн., сукупна вартість позики складає 1345,10 грн. (а.с.16-17).

Відповідач зобов'язався відповідно до пункту 1.5 договору позики сплатити проценти за користування позикою в розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30,00 грн. за перший день користування позикою, 1,9 % від суми позики, щоденно, починаючи з другого дня в межах строку позики, 3,8 % від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п.1.2 договору у разі невиконання и неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.

Відтак, у межах строку кредитування (з 07.09.2016 по 13.09.2016) відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві позичені кошти і сплачувати проценти. Після закінчення строку користування позикою, починаючи з 14.09.2016, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12 пров. № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц пров. № 14-318цс18), які суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України за аналогічних обставин застосовує у цій справі.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу договору позики, є подібними до правовідносин, які виникають з договорів кредиту, а тому в силу частини 9 статті 10 ЦПК України суд вважає можливим застосувати у цій справі вказані правові позиції.

За змістом статті 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згадана правова позиція була висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, яку за аналогічних обставин справи відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України необхідно враховувати у даній справі щодо спростування нарахованих позивачем відсотків (як за загальними, так і за простроченими).

Тобто, за умовами укладеного договору сторони по справі погодили сплату заборгованості за позикою 1201,00 грн. строк погашення 13.09.2016 та процентів за наданою позикою в розмірі 144,10 грн. Таким чином, позивач мав право на нарахування процентів за користування позикою лише в межах строку надання позики - по 13.09.2016, після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Розгорнутий розрахунок заборгованості за укладеним з ОСОБА_1 договором позики від 07.09.2016 № 70821 суду надано не було, а в наданій довідці розраховані відсотки за наданою позикою станом на 06.09.2019 без зазначення періодів нарахування відсотків та прострочених відсотків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, за встановлених обставин, відповідно до наведених норм цивільного процесуального права дійшов висновку, що вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1201,00 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 07.09.2016 по 13.09.2016 в погодженому сторонами розмірі 144,10 грн., що підтверджується графіком розрахунків до укладеного договору, підлягають задоволенню, а в іншій частині позову про стягнення прострочених відсотків в розмірі 24993,99 грн., та іншої частини відсотків в розмірі 24387,08 грн. - суд відмовляє з урахуванням згаданої правової позиції касаційного суду та за їх недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 50,09 грн. (1345,10 / 51582,07 х 1921,00).

Керуючись ст.ст. 2, 12, 81, 141, 263, 265, 274-279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (адреса: 03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, буд. 48, ) до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 1345,10 грн. (одна тисяча триста сорок п`ять грн. 10 коп.) та судовий збір в розмірі 50,09 грн. (п`ятдесят грн. 09 коп.), а всього 1395,19 грн. (одну тисячу триста дев`яносто п`ять грн. 19 коп.).

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. С. Сіренко