справа № 489/6077/19
провадження №2/489/907/20
13 жовтня 2020 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Коваленка І.В.,
секретаря судового засідання Коденко К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 та малолітньої дочки ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
В листопаді 2019 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить квартира за вищевказаною адресою. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.04.2019 ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням. 27.09.2019 позивач звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради з заявою про зняття з реєстрації місця проживання на підставі вказаного рішення суду, проте їй було відмовлено, оскільки за зазначеною адресою зареєстровані також малолітні діти ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , також з копії картки реєстрації особи вбачається, що в спірній квартирі також зареєстрована ОСОБА_2 . На теперішній час в належній позивачу квартирі її доньки та онуки не проживають з 2013 року. Вони добровільно залишили спірне приміщення, виїхавши за невідомою їй адресою, їх особистих речей в квартирі немає, комунальні послуги вони не сплачують, витрати на утримання квартири не несуть. З того часу будь-яких відносин вони не підтримують, однак в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку не бажають. За такого, позивач вважає, що існують всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.01.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.04.2020 здійснено перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
У судове засідання, призначене на 05.10.2020 на 11:40 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник позивача надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідачі відзив на позовну заяву не надали, причини своєї неявки суду не повідомили. Повідомлення відповідачів про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади.
Представник третьої особи причини своєї неявки не повідомив, правом на подання пояснень щодо позовної заяви не скористався.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.
Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.
Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.05.2006, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л., є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказані обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, довідка №227912702 від 13.10.2020.
З копії картки реєстрації особи, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Реєстрація ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вищевказаною адресою підтверджується також відомостями Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, наданих на запит суду.
Судом встановлено, що в листопаді 2018 року позивач зверталась до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом в якому просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.04.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.
Згідно матеріалів справи, 27.09.2019 позивач звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради з заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 . Зі змісту вказаної заяви встановлено, що позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання, у зв`язку з тим, що в спірній квартирі також були зареєстровані малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Також судом встановлено, що ОСОБА_3 записана матір`ю малолітніх ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №1164, та НОМЕР_2 , актовий запис №2584, виданими Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.
Актом про не проживання від 02.10.2019 засвідченого сусідами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підписи яких засвідчено головою ОСББ «Космонавтів-136» ОСОБА_9 , підтверджується, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 2013 року, їх особистих речей в квартирі немає.
Згідно довідок Муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу Середньої загальноосвітньої школи №15 Міського округу Красногорськ Московської області №170 та №170/1 від 10.09.2020, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 навчаються в МБЗЗ ЗОШ №15 в 7-б та 4-г класах відповідно.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб.
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстровані відповідачі, які за вказаною адресою не проживають понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратили право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню у спосіб, вказаний позивачем.
Крім того, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.
Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відомості про учасників справи:
позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 та малолітньої дочки ОСОБА_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;
третя особа Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.
Повний текст судового рішення складено 13.10.2020.
Суддя І.В.Коваленко