КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 357/3483/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Цуранов А.Ю.

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5542/2020 Суддя-доповідач: Гаращенко Д. Р.

12 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д. Р.

суддів Невідомої Т. О., Пікуль А. А.

при секретарі Гавриленко М. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 за довіреністю на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про виселення з квартири,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про виселення з квартири.

07 червня 2016 року позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що 31 січня 2011 року між ТОВ «ФК «Народна позика» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (іпотекодавці) в забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 3101002/000-КФІ/11 було укладено договір іпотеки.

За договором іпотеки відповідачі передали іпотекодержателю нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_1).

31 січня 2011 року між ТОВ «ФК «Народна позика» (іпотекодержателем) та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (іпотекодавцями) було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

У зв`язку з порушенням ОСОБА_2 умов кредитного договору, ТОВ «ФК «Народна позика» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя набула

право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

15 липня 2013 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 продовжують проживати у спірній квартирі та перебувають там на реєстраційному обліку.

Позивач звертався до відповідачів з письмовими вимогами про звільнення спірної квартири, та усунення йому перешкод в користуванні та розпорядженні власністю.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2017 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 за довіреністю подав апеляційну скаргу. У скарзі просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові.

Зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції не були враховані інтереси неповнолітньої дитини сина відповідачів ОСОБА_5 який проживає у спірній квартирі, порушено право дитини на користування житлом.

При ухваленні рішення суд першої інстанції в супереч ч. 1, 2 ст. 109 ЖК України не надав відповідачам іншого постійного жилого приміщення.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 за довіреністю задоволено.

Заочне рішення від 10 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове про відмову в задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 за довіреністю прийнято до свого провадження.

У судове засідання сторони не з`явилась, повідомлялись належним чином про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 2011 року між ТОВ «ФК «Народна позика» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (іпотекодавці) в забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 3101002/000-КФІ/11, було укладено договір іпотеки.

По договору іпотеки відповідачі передали іпотекодержателю нерухоме майно належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , ( в подальшому АДРЕСА_1 .

31 січня 2011 року між ТОВ «ФК «Народна позика» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (іпотекодавці) було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

У зв`язку з порушенням ОСОБА_2 умов кредитного договору, ТОВ «ФК «Народна позика» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

15 липня 2013 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 . (т. 1, а.с. 11).

Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6208202 (т.1, а.с. 12).

Позивач ставши власником спірної квартири неодноразово направляв відповідачам листи вимоги з проханням звільнити відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спірну квартиру.

Зазначене підтверджується копіями чеків виданих ДП «Укрпошта» та копією опису вкладення у цінний лист від 12 травня 2015 року 22 липня 2013 року, 12 травня 2015 року, 28 березня 2015 року. (т.1, а.с.15, 18, 19, 22).

Відповідні вимоги були отримані відповідачами, що підтверджується копіями рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 31 липня 2013 року, від 12 травня 2015 року, 01 квітня 2015 року (т.1, а.с. 14-24).

Судом першої інстанції встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані відповідачі дві дорослі особи ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою КП БМР ЖЕК № 7 від 02 березня 2016 (т. 1, а.с. 13).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач на законних підставах вимагав усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (квартирою), а відповідачі не мають встановлених законом підстав на користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) зазначено наступне: - «У частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки».

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не надав відповідачам іншого постійного жилого приміщення в супереч ч. 1, 2 ст. 109 ЖК України, оскільки позов про виселення заявлений позивачем з підстав захисту права його власності на нерухоме майно у відповідності норм Цивільного Кодексу України.

Позивач не є стороною кредитно-іпотечних договірних відносин які виникли між ТОВ «ФК «Народна позика» та відповідачами. Набув право власності на спірну квартиру у законний спосіб на підставі договору купівлі-продажу, у власника квартири.

Доказів того, що дії або договір укладений із ТОВ «ФК «Народна позика» про задоволення вимог були оспорені відповідачами матеріали справи не містять, а тому не має підстав вважати, що права відповідачів були порушенні рішенням суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що у відповідачів немає встановлених законом підстав користуватися житловим приміщенням спірною квартирою яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому із змісту частини першої ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Колегія суддів також вважає безпідставними твердження апелянта про порушення судом першої інстанції прав неповнолітнього ОСОБА_5 (сина) відповідача на користування спірною квартирою, оскільки доказів проживання дитини у спірній квартири суду не надано, а за даними реєстрації в квартирі діти не зареєстровані.

Згідно довідки Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Житлово - експлуатаційної контори № 7, у спірній квартирі зареєстровано тільки дві особи: відповідачі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують на законність та обґрунтованість рішення не впливають.

Керуючись ст. 268 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду з підстав визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2020 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль