Справа № 202/6011/19
Провадження № 2/202/440/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 вересня 2020 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого-судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Нечепуренко А.Ю., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Довгаля С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому уточнивши свої вимоги, просить усунути їй перешкоди в розпорядженні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою, та виселення останніх із зазначеної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 січня 2016 року між нею та ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири загальною площею 30,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладення договору в цій квартирі були зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . За домовленістю відповідачі зобов`язувалися знятися з реєстрації за даною адресою у 2016 році. Також сторонами було погоджено, що відповідачі до 14 січня 2017 року будуть проживати в даній квартирі на умовах оренди. Проте відповідачі ухиляються від обов`язку звільнити квартиру та знятися з реєстрації, чим створюють їй перешкоди у вільному розпорядженні та користуванні своїм майном.

Позивач вважає, що у зв`язку з відчуженням спірної квартири відповідачі втратили право користування цим житлом, так як вони не є членами її сім`ї, вселилися за згодою попереднього власника ОСОБА_3 , право власності якого припинилося в 2016 році.

З огляду на наведене, позивач вважала, що згідно зі статтею 41 Конституції України, статтями 319, 321 ЦК України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідачі мають бути визнані такими, що втратили право користування спірною квартирою та виселені з неї.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі, розгляд якої призначений у порядку спрощеного позовного провадження.

На позов ОСОБА_1 представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Довгалем С.М. був поданий відзив, в якому він проти позову заперечив, посилаючись на безпідставність пред`явлення позовних вимог до ОСОБА_2 . Вважав, що спір стосується невиконання ОСОБА_3 договірних зобов`язань щодо зняття з реєстраційного обліку зареєстрованих осіб та звільнення квартири і передання її покупцю. Зазначає, що спірна квартира належала ОСОБА_3 на підставі договору-купівлі продажу від 26.06.1998 року, укладеного ОСОБА_2 як його опікуном відповідно до рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради № 972 від 19.12.1997 року «Про призначення опіки над неповнолітнім ОСОБА_3 », що підтверджує обізнаність позивача про те, що стороною договору виступала саме ОСОБА_2 , а також порушення прав останньої. Позивачем не надано доказів, що вона повідомляла ОСОБА_2 про укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірної квартири. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц, не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Вважає, що виселення ОСОБА_2 в контексті пропорційності такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло та недобросовісності дій сторін договору, внаслідок яких ОСОБА_2 , яка має вік понад 80 років, може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Так, ОСОБА_2 набула право користування спірним житлом згідно з законом, тобто на підставі підписаного нею як опікуном малолітнього ОСОБА_3 договору від 26.06.1998 року. З 1998 року ОСОБА_2 зареєстрована в спірній квартирі. Під час огляду квартири позивач мала можливість виявити проживання в ній ОСОБА_2 та з`ясувати підстави її проживання. Тобто позивач за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири. Відчуження спірної квартири ОСОБА_3 , членом сім`ї якого є ОСОБА_2 , поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувалася з 1998 року. При цьому договір купівлі-продажу, в результаті якого у позивача виникло право на житло, не відповідав принципу добросовісності, оскільки сторони договору були достовірно обізнані про право ОСОБА_2 на користування квартирою. Про обізнаність позивача щодо фактичного проживання та реєстрації у спірній квартирі ОСОБА_2 на момент укладення договору свідчить зміст її позовних вимог та надані органом реєстрації відомості щодо реєстрації осіб у кватирі, щодо якої укладався договір відчуження. Дії сторін за договором купівлі-продажу від 14 січня 2016 року щодо передачі ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 та спрямованими на позбавлення її права користування житлом. Крім того, виселення ОСОБА_2 , яка є особою похилого віку, може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, а з урахуванням її стану здоров`я та доходів у вигляді мінімального розміру пенсії, навіть наймання житла буде надмірним тягарем. Позивачем не зазначено підстав для виселення відповідача без надання іншого житла. В свою чергу, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду позбавлення права на житло має ґрунтуватися на вимогах закону, таке втручання має бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статі 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Також просив застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 позовну давність, оскільки спір у позивача з ОСОБА_3 виник 30 січня 2016 року, в позові ОСОБА_1 відмовити.

Відповідачем ОСОБА_2 також були надані письмові пояснення по справі, в яких вона зазначила про негативні відносини з сином ОСОБА_4 та його родиною, які не повернули їй гроші від продажу попередньої квартири, мешкають наразі окремо. Про продаж онуком спірної квартири, в якій вона проживає, дізналася в 2019 році. Просила врахувати, що в спірній квартирі вона проживає понад 20 років, отримує незначну пенсію, іншого житла не має.

В свою чергу, позивачем ОСОБА_1 була надана відповідь на відзив, в якій вона вважає доводи відповідача та її представника необґрунтованими. Наполягає на задоволенні її позову на підставі статті 391 ЦК України, посилаючись на те, що права відповідача ОСОБА_2 не порушені. Натомість цього вважає, що саме відповідач ОСОБА_2 порушує її права як власника, оскільки проживає в належній їй квартирі без її згоди, не надає їй доступ до квартири. Звертає увагу, що 14.01.2016 року між нею як новим власником та ОСОБА_5 був укладений договір оренди квартири строком до 14.01.2017 року, який у подальшому продовжено до 31.07.2019 року. Після чого відповідачі повинні були залишити квартиру та знятися з реєстрації. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11.03.2020 року було стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за комунальні послуги в розмірі 36025,56 грн. Вважала, що відповідач приховує факт підготовки документів для переселення до будинку для літних людей.

На поданий позивачем відзив на позов відповідачем ОСОБА_2 були подані заперечення, в яких вона зазначила, що саме нею як опікуном укладався в 1998 році договір, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру, вона не може бути виселена зі спірної квартири без надання іншого житла. Крім того, наполягала на тому, що спірна квартира є також її майном, оскільки була придбана за її кошти, виручені від продажу двокімнатної квартири, в якій вона проживала разом із чоловіком. Крім того, нею оплачувалися комунальні послуги за користування спірною квартирою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свій позов підтримала та наполягала на його задоволенні, зазначивши, що через негативні відносини з чоловіком тривалий час накопичувала кошти, щоб придбати собі окрему квартиру. На час огляду нею спірної квартири ОСОБА_2 була присутня. Безпосередньо при укладенні договору купівлі-продажу були присутні лише ОСОБА_3 . Щоб розрахувалися з боргами за придбану квартиру, в день укладення договору купівлі-продажу нею був укладений із ОСОБА_5 договір оренди цього житла. Однак відповідачі не сплачували комунальні послуги за користування спірною квартирою, оплату частково здійснювала лише ОСОБА_2 . 31.07.2019 року відповідачі ОСОБА_3 виїхали з квартири. Коли вона прибула для вселення до спірної квартири, з`ясувалося, що в квартирі залишилася проживати ОСОБА_2 . ОСОБА_3 обіцяли забрати ОСОБА_2 , казали, що зняли їй інше житло. Проте ОСОБА_2 відмовилася виїжджати на проживання до міста Дніпродзержинська, чинить їй перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою. Проживання в квартирі ОСОБА_2 порушує її права, оскільки їй також ніде проживати.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_8 у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що вона зареєстрована та проживає в спірній квартирі більше 20 років, іншого житла не має. Твердження позивача про надання їй родичами іншого житла не відповідають дійсності, останні не підтримують з нею відносин. Про продаж квартири дізналася 31.07.2019 року від позивача.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час і місце розгляду справи, відзив на позов не надали, тому справу вирішено судом в їх відсутність.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне:

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.06.1998 року, належала на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В зазначеній квартирі 28.07.1998 року були зареєстровані ОСОБА_2 та сам ОСОБА_3 , якому на той час було 7 років.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 вселилася до зазначеної квартири як опікун ОСОБА_3 , тобто як член сім`ї останнього.

Крім того, у 2003 році в зазначеній квартирі були зареєстровані батьки власника ОСОБА_3 - відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5

14 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. в реєстрі за номером 34.

Право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру 14 січня 2016 року було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 12953625.

При цьому згідно з пунктом 7 договору купівлі-продажу квартири продавець зобов`язався знятися з реєстраційного обліку, забезпечити зняття з обліку інших зареєстрованих осіб, звільнити квартиру від речей і передати її покупцю до 30 січня 2016 року.

Також судом встановлено, що в день укладення договору купівлі-продажу квартири 14 січня 2016 року між ОСОБА_1 як новим власником квартири та відповідачем ОСОБА_5 був укладений договір оренди квартири, відповідно до якого позивач передала в оренду відповідачу квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на строк до 14.01.2017 року.

В подальшому строк договору оренди житла був продовжений сторонами до 31.07.2019 року, про що свідчить здійснення оплати орендної плати до цієї дати.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін, 31.07.2019 року відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звільнили спірну квартиру, виїхавши з неї.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 на час розгляду справи судом продовжує проживати в спірній квартирі.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та їх виселення, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що внаслідок незвільнення відповідачами спірної квартири порушуються її права як нового власника цього житла.

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 156, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.

Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При цьому однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Отже, в своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважала, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна.

Отже, питання щодо втрати особою право на користування житлом та її виселення з житла у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права такої особи на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу квартири, внаслідок якого особа може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 в 1998 році набула право користування спірним житлом - квартирою АДРЕСА_1 як член сім`ї власника - онука ОСОБА_3 , опікуном якого вона була на той час.

Тобто ОСОБА_2 набула охоронюване законом право на мирне володіння цим майном.

Згідно з матеріалами справи з 28.07.1998 року ОСОБА_2 зареєстрована в цьому житлі.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 , продавець засвідчив, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором (пункт 6 договору).

Разом із тим, згідно з пунктом 7 цього ж договору продавець зобов`язався знятися з реєстраційного обліку, забезпечити зняття з обліку інших зареєстрованих осіб, звільнити квартиру від речей і передати її покупцю до 30 січня 2016 року.

Водночас матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 на праві власності чи користування іншого житла.

Між тим, суд враховує, що згідно з матеріалами справи та поясненнями позивача в судовому засіданні, остання на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири була обізнана про проживання та реєстрацію в квартирі відповідачів, зокрема ОСОБА_2 , яка є особою похилого віку і яка була присутня в квартирі під час її огляду позивачем перед укладенням договору, на що вказувала сама позивач у судовому засіданні.

Про обізнаність позивача щодо відсутності у відповідача іншого житла свідчить також передання нею квартири в день укладення договору купівлі-продажу в оренду відповідачам.

Отже, зазначення у договорі купівлі-продажу спірної квартири від 14 січня 2016 року про не порушення прав та законних інтересів інших осіб не відповідає дійсності.

Суд вважає, що в даному випадку відчуження спірної квартири попереднім власником ОСОБА_3 , членом сім`ї якого була відповідач ОСОБА_2 , поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким згідно з матеріалами справи користується з 1998 року.

Крім того, з урахування віку, стану здоров`я та майнового становища ОСОБА_2 , яка досягла понад 80-ти років, має ряд захворювань, отримує незначну пенсію в розмірі 2000 грн., інших доходів не має, її виселення може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних із відсутністю в особи житла.

На переконання суду, в даному випадку з урахуванням конкретних обставин справи дії сторін договору купівлі-продажу щодо відчуження спірної квартири були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 , оскільки питання щодо забезпечення її права на житло сторонами договору не було вирішено.

В той час як сторони договору на час його укладення були обізнані про право ОСОБА_2 на проживання в квартирі, оскільки вона безпосередньо була зареєстрована і фактично проживала в цьому житлі, про що, зокрема, було достеменно відомо позивачу, яка в судовому засіданні зазначала, що вона бачила ОСОБА_2 в квартирі під час її огляду перед укладенням правочину, під час укладення договору у нотаріуса ОСОБА_2 присутня не була, після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 ОСОБА_2 продовжила проживати в квартирі. В подальшому після звільнення квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 31 липня 2019 року ОСОБА_2 , яка у зв`язку з похилим віком є непрацездатною особою, була залишена ними в цьому житлі.

Таким чином, позивач до укладення відповідного правочину, виявивши певну обачність, мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування нею колишнього члена сім`ї власника, передбачити характер і вагу обтяження її майбутньої нерухомості, з`ясувати у ОСОБА_2 підстави її проживання в цьому житлі, довідатися про її подальші наміри щодо цього житла, готовність його звільнити в разі відчуження власником.

Однак позивач не проявила достатньо належної обачності при укладенні договору. Натомість цього, будучи обізнаною про відсутність у відповідачів іншого житла на час посвідчення правочину купівлі-продажу, цього ж дня передала відповідачам придбану нею квартиру в подальше користування на умовах оренди, в тому числі ОСОБА_2 як члену сім`ї наймача.

Будь-яких доказів наявності у відповідача ОСОБА_2 іншого житла у справі немає. Доводи позивача про забезпеченням ОСОБА_2 з боку відповідачів ОСОБА_3 іншим житлом об`єктивно не підтверджені.

Суд погоджується, що проживання відповідача ОСОБА_2 в спірній квартирі, право власності на яку в 2016 році набула позивач, порушує права останньої на вільне володіння, користування та розпорядження цим майном.

В той же час таке вручання в права позивача є меншим надмірним, аніж тягар, який буде покладено на відповідача ОСОБА_2 її виселенням та позбавленням права користування житлом, в якому вона проживає понад 20 років, оскільки позивач на даний час має зареєстроване місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, як власник має право користуватися належною їй квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , незалежно від проживання в ній відповідача ОСОБА_2 . В тому числі вимагати усунення їй перешкод у доступі до своєї власності з боку ОСОБА_2 , зокрема свого вселення до цієї квартири, а також не позбавлена права розпорядження цим майном.

У той час як втручання у право ОСОБА_2 на користування спірним житлом та її виселення, хоча й відповідає закону, але є невиправданим з огляду на відсутність у неї іншого житла та відсутність можливості винаймати інше житло, виходячи з її віку, стану здоров`я та майнового становища.

Тобто виселенням та позбавленням відповідача права користування спірним житлом буде недотримано баланс пропорційності втручання у право на повагу до приватного життя та житла у розумінні статті 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири від 14.01.2016 року не відповідав вимогам добросовісності, так як сторони були достовірно обізнані про право ОСОБА_2 на користування цим житлом і її проживання в ньому, відчуження квартири поставило під загрозу соціальний статус ОСОБА_2 , яка є непрацездатною особою та, втративши право користування житлом, яким користується понад 20-ти років, може стати безхатченком, що беззаперечно буде мати для неї тяжкі наслідки, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 у частині позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з квартири задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , то суд враховує, що за положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З цього слідує висновок, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вирішуючи спір щодо права ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користування вищевказаною квартирою, суд бере до уваги, що після відчуження у 2016 році ОСОБА_3 зазначеної квартири, тобто припинення права власності останнього на це нерухоме майно, наприкінці липня 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виїхали з цього житла, в ньому не проживають, не користуються ним, не виявляють щодо цього житла будь-якої заінтересованості, зокрема не заявляють своїх прав на це майно, в тому числі прав, що виникають із договору оренди житла, що свідчить про припинення такого договору, оскільки доказів продовження його строку матеріали справи не містять, а тому суд вважає, що позов у частині визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користуванням спірною квартирою є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки їх право на проживання в цьому житлі у зв`язку з переходом права власності та не продовженням строку договору оренди припинилося.

Разом із тим, суд вважає, що позов ОСОБА_1 у частині виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зі спірної квартири задоволенню не підлягає, оскільки в судовому засіданні встановлено, що останні хоча й залишаються зареєстрованими у спірній квартирі, проте фактично в ній не проживають, не користуються цим житлом іншим чином, тобто не створюють позивачу такої перешкоди у користування належним їй на праві власності майном. Відтак відсутні правові підстави для їх примусового виселення.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково, лише в частині визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково, суд присуджує стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 96 грн. 05 коп. з кожного - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 96 (дев`яносто шість) грн. 05 коп. з кожного.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дані позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Дані відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Дані відповідача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Дані відповідача: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Дані відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Н.Ю. Марченко