КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/888/18 Головуючий у 1 інстанції: Селезньова Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Єлістратова Світлана Василівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Єлістратова С.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Зазначила, що 05 жовтня 2013 року між нею та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0811 га, кадастровий номер :01:002:0044, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вона вважала, що уклала з відповідачем договір довічного утримування, розраховувала на догляд до смерті, але в подальшому з?ясувала, що підписаний нею договір не є договором довічного утримання. Будучи у віці 81 року, вона не могла правильно зрозуміти природу договору. При цьому коштів за продаж земельної ділянки вона не отримувала, продовжує проживати у будинку на вказаній земельній ділянці. ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 жовтня 2013 року на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що ОСОБА_2 не займалася підготовкою документів та з`явилася до нотаріуса лише для підписання оспорюваного договору. Організаційними питаннями займалися ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , але суд не викликав та не допитав вказаних осіб як свідків. Допитана судом свідок ОСОБА_6 показала, що тривалий час знімала в оренду кімнату у позивачки. Свідок підтвердила домовленості між сторонами, що відповідач буде доглядати до смерті позивачку. Суд не надав належної оцінки медичній документації, з якої убачається, що ОСОБА_2 потребувала сторонньої допомоги, а також тому, що після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продовжила проживати у будинку. Суд безпідставно послався на те, що відповідно до п.2.2. договору купівлі-продажу сторони провели розрахунок. Чинним законодавством не передбачено обов`язок нотаріуса перевіряти проведення розрахунку між сторонами за договором, а питання наявності у відповідачки коштів для придбання земельної ділянки суд не досліджував.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання третя особа приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Єлістратова С.В. не з`явилася, повідомлена про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи за її відсутності.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила земельну ділянку площею 0,0811га, кадастровий номер :01:002:0044, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення відчужуваної земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, склад угідь: 0,0313 га - під житловою забудовою, 0,0498 га - рілля. Договір зареєстрований в реєстрі під номером №2672.

Відповідно до п. 1.4 договору відчужувана земельна ділянка належить продавцеві на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ІІ-КВ № 062920, виданого Погребською сільською радою та зареєстрованого 07.06.2000 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №1111. Ділянка зазначеною площею залишилася у власності Продавця після продажу частини площею 0,0600 га за договором купівлі-продажу, посвідченим 26 квітня 2006 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Єлістратовою С.В. за реєстровим № 2381.

Відповідно до п. 1.6 договору на земельній ділянці розташована частина житлового будинку, придбаного Покупцем за договором купівлі-продажу, посвідченим 05.10.2013р. приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Єлістратовою С.В. за реєстровим № 2668. (а.с. 148).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання, на укладення якого посилається позивачка, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначала, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки вона залишилася одна та з огляду на вік та стан здоров`я потребувала допомоги. Укладаючи договір вона розраховувала на отримання від відповідачки утримання та допомоги. Коштів від продажу земельної ділянки вона не отримувала та продовжує проживати в будинку, який розташований на земельній ділянці. І лише через деякий час вона дізналася, що підписала договір купівлі-продажу.

Разом з тим, ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений нею під впливом помилки, вона помилялася щодо природи правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір посвідчений нотаріусом у присутності сторін, в ньому зафіксовані всі істотні умови саме договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 4.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визначено, що договір відповідає їх дійсним намірам, не є фіктивним чи удаваним правочином і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним та відповідає їх внутрішній волі, у них відсутні заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення та умови договору, його правові наслідки.

Пунктами 2.1., 2.1. договору визначено, що продаж вчинено за 88 500 грн., які повністю сплачені Покупцем Продавцеві до підписання договору. Підписання продавцем Договору свідчить про проведення Покупцем повного розрахунку за договором та відсутність з боку Продавця будь-яких матеріальних та фінансових претензій до Покупця.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання ОСОБА_2 на те, що розрахунку за договором купівлі-продажу не здійснювалося. Позивачка не надала належних доказів на підтвердження того, що кошти від продажу земельної ділянки їх не передавалися.

ОСОБА_2 зазначала, що вона має поганий зір і не бачила, який договір підписує. Разом з тим, зазначені обставини лише вказують на наявність недбальства зі боку ОСОБА_2 , що в свою чергу не може бути підставою для визнання договору недійсним.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що в межах даного договору і чи разом з цим сторони досягли певнихдомовленостей щодо подальшого утримання ОСОБА_2 , надання їй допомоги.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІІ-КВ 062920 позивачці ОСОБА_2 на підставі рішення VІІІ сесії ХХІІІ скликання Погребської сільської ради від 29 грудня 1999 року було передано у приватну власність земельну ділянку 0,141га. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 квітня 2006 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 частину вказаної земельної ділянки площею 0,0600 га по АДРЕСА_1 (а.с. 149-159). Також безпосередньо перед укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки позивач і відповідач уклали договір купівлі-продажу частини будинку, яка розташована на вказаній відчужуваній земельній ділянці.

ОСОБА_2 оспорювала у судовому порядку вказаний договір купівлі-продажу частини житлового будинку, посилаючись на те, що він укладений під впливом помилки.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . При цьому, суд в рамках даної справи виходив з того, що позивачка розуміла природу правочину та наслідки вчинення такого правочину, мала намір відчужити будинок відповідачці (а.с. 52-55).

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 потребувала сторонньої допомоги, після укладення договору купівлі-продажу продовжує проживати у будинку. Вказані обставини не може бути достатнім доказом того, що ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу під впливом помилки.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.