Провадження №22-ц/824/8130/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Ющенко Я.М.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування, усунення перешкод у здійсненні права власності,

за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років та зміну черговості одержання права на спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, усунення перешкод у користуванні власністю та виселення. Свій позов мотивувала наступним:

Після смерті її брата - ОСОБА_6 відкрилася спадщина на нерухоме майно. У встановлений законом строк вона звернулася до нотаріального органу із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкову квартиру. Оскільки вона не має такого документа і місце його знаходження їй невідоме, вимушена була визнавати право на таку квартиру в судовому порядку. Окрім того, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають в квартирі та відмовляються доровільно її звільняти. Інші відповідачі - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , хоч і зареєстровані у вказаній квартирі, однак у ній не проживають. В зв`язку з наведеним просила суд позов задовольнити та усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на вказану квартиру шляхом виселення відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування квартирою.

У січні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду із позовом про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років та зміну черговості отримання права на спадкування. Свій позов обґрунтовували тим, що тривалий час проживали разом із спадкодавцем, оскільки батько останнього був вітчимом ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_6 вони звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, але їм відмовили, оскільки відсутній встановлений судом факт проживання однією сім`ю спадкодавця зі спадкоємцями, у зв`язку з чим вимушені були звертатися до суду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволений, в задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважають незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним та однобічним дослідженням обставин справи та доказів на їх підтвердження, з неврахуванням обставин, які мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Також вказували про зацікавленість суду у позитивному для позивача вирішенні справи. Із зазначених підстав просили скасувати рішення суду, відмовити ОСОБА_7 у задоволенні її позовних вимог та задовольнити їх позов.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач за первісним позовом заперечує проти доводів апелянтів, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими за встановленою законом процедурою доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Зазначеною нормою передбачена можливість виходу апеляційного суду за межі вимог та доводів апеляційної скарги, в той же час в даному випадку передбачені процесуальним законом підстави для виходу за межі апеляційного оскарження відсутні. Зважаючи на наведене, апеляційний суд в даній справі переглядає рішення лише з тих підстав, яким апелянт обґрунтовував свою апеляційну скаргу.

Необґрунтованість оскаржуваного рішення апелянти доводили тим, що з їх точки зору судом безпідставно не були прийняті твердження апелянтів про тривале проживання відповідачів із власником квартири та здійснення догляду за ним, оскільки останній перебував в безпорадному стані за своїм станом здоров`я. За таких умов відповідачі набули право спадкування і у відповідності до ст. 1259 ЦК України мають спадкувати майно разом із спадкоємцями, що мають право на спадкування такого майна. При вирішенні справи судом не були взяті до уваги докази відповідачів, представлені на підтвердження своєї позиції, зокрема покази допитаних в ході розгляду справи свідків. Зазначене з точки зору апелянтів обумовлює незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення.

З наведеними доводами колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Процесуальним законом передбачені випадки звільнення особи від обов`язку доведення своєї позиції. Зокрема ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 червня 2017 року у справі №753/17403/17, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва та постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , 3-тя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років, усунення від права на спадкування за законом на спадщину ОСОБА_3 , яка відкрилась на майно померлого ОСОБА_6 , було відмовлено (а.с.8-11 т.1, а.с.105-113 т.4).

Наведеним рішенням суду було встановлено як факт непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в спірній квартирі разом з ОСОБА_6 та ведення з ним спільного господарства в період з 2010 року по дату смерті спадкодавця, так і факт неперебування ОСОБА_6 за життя у безпорадному стані, відсутність у останнього потреби в сторонньому догляді, допомоги та піклуванні.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які вже брали участь у розгляді справи, як і їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі обставини та правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та ст. 6 § 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 червня 2017 року у справі №753/17403/17 вже було встановлено як факт непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 2010 року по дату смерті спадкодавця, так і факт неперебування ОСОБА_6 за життя в безпорадному стані. Вказані обставини були встановлені по відношенню до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у справі, де вони брали участь, відтак дані обставини є преюдиційними та не підлягають повторному доказуванню в рамках даної справи. За таких умов доводи апелянтів щодо неналежного встановлення судом першої інстанції через неврахування наданих на підтвердження доводів апелянтів доказів не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

На підставі зазначених преюдиційних фактів суд першої інстанції належним чином встановив відсутність правового зв`язку апелянтів зі спірною квартирою та прийшов до вірного висновку при вирішенні позовних вимог, які ґрунтуються на даній обставині.

З іншої сторони судом належним чином було встановлено, що ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем після ОСОБА_6 , однак не може оформити право власності в порядку спадкування саме у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, на підставі чого їй було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на спадщину. За таких умов ОСОБА_3 було обрано належний спосіб захисту її права, вимоги були належним чином дослідженні судом першої інстанції та на підставі наявних в матеріалах справи доказів було ухвалене обґрунтоване рішення як щодо визнання права на квартиру в порядку спадкування, так і щодо виселення з квартири осіб, які на даний час не мають правового зв`язку із такою квартирою. Крім того належним чином були вирішені й вимоги щодо визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірною квартирою, оскільки вони хоча тривалий час і зареєстровані в квартирі, однак в ній не проживають.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, за таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько