Ухвала

12 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 357/2368/19

провадження № 61-1371Зск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 180 006,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

22 січня 2016 року нею видана довіреність на ім`я ОСОБА_1 , якою вона уповноважила останнього продати вказану квартиру за ціною та на умовах на його розсуд, а також представляти її інтереси у відповідних органах з цих питань, підписати договір купівлі-продажу квартири та отримати належні позивачу кошти від продажу квартири.

З інформаційної довідки їй стало відомо, що 19 березня 2018 року відповідач від її імені продав спірну квартиру своїй дружині ОСОБА_3 за ціною 180 006,00 грн.

Однак станом на день подачі позовної заяви відповідач кошти від продажу квартири їй не повернув, як і не повернув оригінал довіреності. У зв`язку з цим позивач звернулась до відповідача з письмовою вимогою, яка була отримана останнім, проте залишена без задоволення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2020 року задоволено заяву позивача про повернення судових витрат в розмірі 14 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2020 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що ОСОБА_1 як повірений не надав позивачу ОСОБА_2 звіт про виконання доручення, не відкрив на її ім`я банківський рахунок для зарахування коштів, які надійшли від продажу квартири, не передав їй особисто грошові кошти, отримані ним від продажу квартири, яка належала позивачу на праві власності.

У вересні 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку звернувся ОСОБА_1 із касаційною скаргою на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у вищевказаній справі.

В касаційній скарзі заявник просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 383 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для

працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій справі є стягнення коштів у розмірі 180 006,00 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Наведені заявником обставини щодо неврахування судами попередніх інстанцій усталеної судової практики не знайшли свого підтвердження під час аналізу оскаржуваних судових рішень, тому не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять інші посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції

мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик