_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/5037/20
Провадження № 2/947/2224/20
УХВАЛА

06.04.2020 року

Суддя Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

10 березня 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Надалі, 13.03.2020 року представник позивача надав до суду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Суд зазначає, що згідно з ч.1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 28 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Позивачем зазначено, що він та відповідачка за час перебування у шлюбі мають спільну неповнолітню дитину: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає разом з ними за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 .

З метою перевірки зареєстрованих місць проживання сторін по справі, судом надані відповідні запити до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області, на виконання яких отримані відповіді, відповідно до яких встановлено, що:

- позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного, судом встановлено, що зареєстроване місце проживання або/чи перебування жодної зі сторін не відноситься територіально до Київського району міста Одеси, а відтак цивільна справа не підсудна Київському районному суду міста Одеси.

Щодо посилань позивача про те, що він та відповідачка фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважає безпідставними, оскільки у відповідності до положень ст. 28 ЦПК України, підсудність справи за місцем проживання визначається саме на підставі такого зареєстрованого місця проживання чи перебування.

Позивачем не надано до суду належних доказів, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано своє місце проживання/перебування за вищевказаною адресою, розташованою на території Київського району міста Одеси, у відповідності до встановленого чинним законодавством порядку у відповідності до Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 ркоу за №207.

З урахуванням викладеного, судом достеменно встановлено, що справа не підсудна Київському районному суду міста Одеси.

Одночасно судом враховується, що у відповідності до ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України.

Згідно з ч. 2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, проте суди розглядають виключно спори, які виникають між учасниками певних правовідносин. Відсутність правовідносин виключає можливість судового захисту.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до ч.9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Відповідно до п.1. ч.1ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки місце проживання сторін по справі зареєстроване в місті Ізмаїл, суд вважає, що цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, повинно бути передано на розгляд до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, як до належного суду встановленого законом, саме за зареєстрованим місцем проживання позивача та відповідача по справі, відповідно до вимог п.1. ч.1 ст. 31 ЦПК України,

Відповідно до ч.3 ст. 31 ЦПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Згідно ч.2 ст. 32 ЦПК України, справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Керуючись ст. ст. 27, 28, 31, 32, 187, 354 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Передати цивільну справу №947/5037/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за підсудністю до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу судді протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Передачу справи на розгляд іншому суду здійснити не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження.

Суддя Калініченко Л. В.