Справа № 465/3565/19 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/4176/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року в складі судді Донченка Ю.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору оренди, стягнення орендної плати,-

встановила:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору оренди, стягнення заборгованості по оренді та заподіяну шкоду майну, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила розірвати договір оренди від 10.08.2018 року, стягнути заборгованість за період з 10.08.2018 року по 10.10.2019 року в розмірі 28 000 грн.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 10.08.2018 між нею та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди нерухомого майна приміщення (магазин), що є її власністю за адресою: АДРЕСА_1 , площею 26,4 м.кв. цільове призначення приміщення є проведення торгівельної діяльності. Договір укладений на термін до 10.08.2021. Всупереч умовам укладеного Договору та вимогам законодавства, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, в період з часу укладення договору оренди, а саме з 10.08.2018 по день подання позову 26.06.2019 жодного разу орендну плату не сплатила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору оренди та стягнення орендної плати задоволено.

Розірвано договір оренди нерухомого майна (магазину) від 10.08.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто із фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість (орендну плату за період з 10.08.2018 року по 10.10.2019 р.) в розмірі 28 000 грн.

Стягнуто із фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду оскаржили відповідачка ФОП ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_2 , з рішенням не погоджуються, вважають незаконним, необґрунтованим у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи та визнання встановленими обставин, які були недоведені позивачкою.

В апеляційній скарзі зазначають, що відповідачка була позбавлена права на правову допомогу, подачу відзиву та будь яких доказів.

Звертають увагу, що спір розглянутий судом з порушенням правил підсудності, оскільки предметом договору оренди є приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить до території Галицького району м. Львова.

Зазначає, що поважною причиною не заявлення відповідачкою клопотання про непідсудність справи є те, що остання отримала копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження після ухвалення рішення у справі та була позбавлена можливості на укладення договору про правову допомогу.

Просить врахувати, що отримавши кредит на суму 70000 грн. для розвитку бізнесу, витратила ці кошти на ремонт орендованого приміщення, крім цього, придбала товар на суму 100 000 грн.

Стверджує, що за домовленістю з позивачкою в рахунок орендної плати на загальну суму 32 тисячі гривень, її син здійснив ремонт автомобіля Пежо 3008 позивачки, що підтверджується рахунком. Така сума мала бути зарахована як орендна плата за півтори роки вперед.

01.12.2018 був відкритий магазин, однак всупереч умовам договору, підприємницьку діяльність відповідачка здійснювала у ньому лише до 04.03.2019., що підтверджується Актом, після відключення електроенергії, була вимушена вивести товар, звільнити працівників та припинити свою підприємницьку діяльність. Фактично магазин пропрацював три місяці.

З приводу шахрайських дій позивачки звернулася в Галицький відділ поліції.

Позивачка не надала суду жодного доказу, який би вказував на несплату орендної плати та за весь час не зверталася ні з усною, ні з письмовою вимогами про сплату заборгованості.

Покликається на те, що Акт приймання передачі сторони не підписували, при цьому згідно із п. 2.3 договору приміщення вважається переданим в оренду з моменту підписання такого Акту.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 рокув частині стягнення орендної плати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні такої вимоги відмовити.

25.06.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому остання заперечуючи доводи скарги просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін. Просить застосувати до адвоката Водопийко Х.П. заходи процесуального примусу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивачки ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що відповідачка всупереч умовам укладеного договору та вимогам зазначених законодавчих актів, взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконала, натомість позивачкою доведено обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, зокрема через невиконання зобов`язань у неї наявна заборгованість по договору.

Ця ж обставина, а саме несплата орендної плати протягом строку, визначеного законом або договором, є підставою для дострокового розірвання договору оренди.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується стороною відповідача виключно в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по орендній платі, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в іншій частині не перевіряє.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти,заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 10.08.2018 між позивачкою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди магазину (а.с. 4).

Розділ 1 договору стосується предмету договору, зокрема позивач зобов`язується передати, а відповідач прийняти у тимчасове платне користування нежиле приміщення позивачки, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 26,4 м.кв. Договір укладений на термін до 10.08.2021. Розмір орендної плати становить 2000 грн., які сплачуються щомісячно до 25 числа поточного місяця (п. 1.1, 1.3, 1.4, 1.5 Договору).

Пунктом 5.1. договору оренди визначено, що орендар сплачує орендну плату у розмірі, зазначеному в п. 1.4. договору, яка індексації не пілягає.

Зазначена у договорі нерухомість належить позивачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2013, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12).

Зазначені обставина визнаються сторонами, відтак в силу вимог ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За змістом частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно із статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які до певної міри обмежують свободу договору, встановлюючи фактично відповідну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За приписами ст.ст. 610, 612, 614 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У праві діє презумпція вини порушника зобов`язання, яка може бути ним спростована шляхом надання відповідних доказів.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У спірних правовідносинах сторона відповідача будує свій захист стосовно заявлених позовних вимог таким чином, що позивачка не надала суду доказів того, що орендна плата не сплачувалася, хоча протилежних доказів не надано і відповідачкою, при цьому, самостійно зазначаючи про те, що взяті кредитні кошти були потрачені нею на поточний ремонт приміщення, а також про те, що в рахунок орендної плати її сином проведено ремонт автомобіля позивачки, відповідачка фактично визнає факт несплати готівкових коштів за оренду магазину, як це передбачено укладеним між сторонами договором.

Натомість, колегія суддів звертає увагу, що спірні правовідносини мають договірний характер та не пов`язані із захистом прав орендаря шляхом зарахування певних витрат в рахунок стягнення орендної плати, а стосуються невиконання власне останньою вимог договору в контексті відплатності такого.

Так, відповідно до розрахунків позивачки станом на 22.10.2019 відповідачка орендну плату за користування об`єктом оренди не вносила в обсязі, визначеному умовами Договору, внаслідок чого допущено заборгованість на загальну суму 28 000 грн., яка виникла за період з 10.08.2018 по 10.10.2019.

Поряд з цим, факти, на які покликається відповідачка (отримання кредиту, Акти з приводу відключення електроенергії, докази щодо припинення підприємницької діяльності, а також її здійснення, заява про вчинення злочину тощо), як на підставу своїх заперечень, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки такі не входять у предмет доказування (а.с. 78-94).

Розмір заборгованості відповідачкою не спростований, свій розрахунок не запропонований, при цьому доводи відповідачки про те, що підприємницьку діяльність вона здійснювала у приміщенні позивачки лише до 04.03.2019 колегія суддів в цьому контексті до уваги не приймає, оскільки навіть до цього часу доказів сплати орендної плати відповідачка не подала, а в подальшому із вимогами про розірвання договору чи в інший спосіб вирішення спірного питання, до позивачки або до суду, не зверталася.

Відмова від сплати платежів відповідачкою за користування приміщенням підтверджується і висновком ст. ДОП Галицького ВП ГУНП у Львівській області Мельник М.В. від 21.05.2019, складеним на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с. 13)

Таким чином, факт неналежного виконання орендарем своїх зобов`язань перед орендодавцем щодо перерахування орендної плати, тобто вини порушника зобов`язання, знайшов своє підтвердження, тому колегія суддів погоджується з відповідним висновком місцевого суду.

Розділом 2 Договору врегульовані питання порядку передачі та повернення приміщення.

Зокрема, приміщення передається в оренду на підстав акту приймання передачі, а приймання передачі здійснюється у момент підписання договору або в інший погоджений сторонами час. При цьому, приміщення вважається переданим в оренду з моменту підписання Акту приймання передачі.

У доводах апеляційної скарги відповідачка та її представник покликаються на відсутність Акту приймання передачі в контексті заперечення факту передання приміщення в оренду, а відтак наслідків з цього приводу.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачка не заперечує стосовно того, що підприємницька діяльність у приміщенні позивачки нею здійснювалася, тобто доступ до предмету оренди та фактичне його використання у неї були.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Натомість, апеляційним судом не встановлено обставин, за яких правомірність договору оренди магазину від 10 серпня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 у передбаченому законом порядку спростована.

Враховуючи наведене, правильність висновків суду першої інстанції по суті спору, доводи апеляційної скарги не спростовують, підстави для їх переоцінки не встановлені.

Разом з цим, окремим доводом незаконності оскаржуваного рішення апелянти наводять факт розгляду, на їх думку, справи з порушенням правил підсудності.

Так, підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Згідно із ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майно), а тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

За наведеного, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

З врахуванням того, що предметом позовних вимог по даній справі є стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна, колегія суддів погоджується з тим, що спір виник з приводу нерухомого майна.

Виключна підсудність - особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності (загальної, договірної, альтернативної або підсудності пов`язаних між собою вимог). Це пояснюється особливостями справ, на які така підсудність поширюється, і направлено на створення сприятливих умов для розгляду справи й виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

При цьому, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи (ч. 2 цієї статті).

Як зазначалося вище, нерухоме майно, яке є предметом договору оренди від 10.08.2018, знаходиться у м. Львові на вул. Б. Хмельницького, 37, зазначена адреса належить до Галицького району м. Львова.

Враховуючи зазначене, колегія суддів констатує факт розгляду справи місцевим судом з порушенням правил виключної підсудності, оскільки, як зазначено вище, предметом спору є нерухоме майно, яке знаходиться на території Галицького району м. Львова, проте відповідач ФОП ОСОБА_3 не заявляла про непідсудність справи в суді першої інстанції.

При цьому, доводи апеляційної скарги стосовно неможливості подання заяви про непідсудність справи є безпідставними, оскільки відповідачка двічі приймала участь у судових засідання, а саме 04.11.2019 та 08.11.2019, при цьому про судове засідання на 04.11.2019 була повідомлена ще 30.10.2019, тому мала можливість і укласти договір про надання правової допомоги (а.с. 53, 54, 58).

Відтак, підстави для скасування оскаржуваного рішення та направлення справи на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції відсутні.

Більше того, дана цивільна справа ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 27.06.2019 передана на розгляд Шевченківського районного суду м. Львова, а спори між судами про підсудність не допускаються, справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана (ст. 32 ЦПК України).

Часткова підставність доводів апеляційної скарги не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, яке в силу наведеного вище необхідно залишити в силі.

В свою чергу, доводи позивачки ОСОБА_1 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо наявності підстав для постановлення окремої ухвали відносно представника відповідачки адвоката Водопийко Х.Т., колегія суддів до уваги не приймає, оскільки подаючи апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року відповідач ФОП ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_2 реалізували право на апеляційний перегляд справи, передбачений ст. 129 Конституції України та ст. 17 ЦПК України, при цьому надання відповіді на відзив на апеляційну скаргу, не передбачено ст. 360 ЦПК України, відтак відсутні підстави, передбачені статтею 262 ЦПК України, для постановлення окремої ухвали.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 жовтня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.М. Ванівський

О.Я. Мельничук