Справа№592/3221/19
Провадження №2/592/79/20

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м.Суми у складі:

головуючого судді Корольової Г.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасовської В.В.,

осіб, які беруть участь у справі:

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи: Сумська міська рада, Управління «Центр надання адміністративних послуг у м.Суми» Сумської міської ради про визнання будинку та земельної ділянки спільною частковою власністю, визнання права власності на частку майна,

встановив:

Стислий виклад позиції позивачів та заперечень відповідача

25 лютого 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Сумська міська рада, в якому просили суд визнати нерухомі об`єкти житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:008:0092 спільною частковою власністю; визнати за кожною з них право власності на ј частку на вказаний будинок та на ј частку вказаної земельної ділянки. Свої вимоги обґрунтовують тим, що згідно ст.ст. 20, 21 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на підставі рішення виконкому Поліської районної ради народних депутатів №27 від 24 червня 1992 року їхній родині в складі 4-чоловік ( ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ) був виданий ордер №5 від 06 серпня 1992 року на право заняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , до якого вони всі заїхали цього ж року та зареєструвались там. При цьому, ОСОБА_1 здала в Поліський комбінат комунальних підприємств свій приватний будинок АДРЕСА_2 . Разом з тим, всупереч наданого їм всім права приватної власності на житловий будинок, відповідач без їхньої згоди та відома, на підставі рішення Сумської міської ради №3474-МР від 24 лютого 2010 року отримав у власність земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , 16 квітня 2010 року отримав Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, а 24 квітня 2014 року одноособово отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Позивачі не відмовлялись від свого права власності на будинок та землю, відносини з відповідачем погіршились, він повідомляє про намір продати будинок, а тому їхні права, як співвласників житлового будинку та земельної ділянки порушені та потребують судового захисту.

27 червня 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 подали до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просять суд визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:008:0092, визнати незаконним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2014 року, згідно якого житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , та скасувати реєстрацію права власності на цей житловий будинок на ім`я відповідача, оскільки житловий будинок надавався їм всім чотирьом, як переселенцям з Чорнобильської зони, вони, як і ОСОБА_4 мають право власності на земельну ділянку і житловий будинок, від цього права вони не відмовлялися, а про прийняті рішення та отримання документів одноособово на ім`я ОСОБА_4 їм відомо не було.

14 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , за змістом якого вказує, що позивачі були обізнані про його намір приватизувати будинок, ОСОБА_1 проти цього не заперечувала, а доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 взагалі не цікавилися цим питанням, нести витрати на оформлення документів не бажали. На підставі ордеру позивачі отримали тільки право на вселення та проживання в спірному будинку, а не право власності на будинок та землю. Він жодним чином не заперечує їхнє право на проживання в цьому будинку. Право власності на земельну ділянку та житловий будинок ним отримано не на платній основі, а набуто у межах норм безоплатної приватизації за згодою всіх мешканців будинку, які були присутні при обмірі земельної ділянки під час складання документації із землеустрою. На думку відповідача, відсутні будь-які правові підстави для визнання недійсним державного акту на землю без оскарження рішення сесії Сумської міської ради від 24 лютого 2010 року у частині передачі земельної ділянки ОСОБА_4 , а свідоцтвом про право власності на будинок засвідчено право, яке виникло у власника земельної ділянки, на якій самочинно збудований житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами після оформлення ним документів у порядку, що був передбачений відповідною архітектурно-будівельною «амністією». Визнаючи в судовому порядку недійсними акт на землю та свідоцтво на будинок, суд не може визнати за позивачами право спільної приватної власності на спірне нерухоме майно, оскільки не може перебирати на себе функції органу місцевого самоврядування. А тому просить суд відмовити в задоволенні заявленого у справі позову у повному обсязі в зв`язку з його необґрунтованістю.

В поданій відповіді на відзив позивачі вказують, що на підставі Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи» їм всім передавалося у власність спірне житло. Підготовкою документів щодо прийняття будинку в експлуатацію займалась ОСОБА_1 , вважаючи, що в подальшому будинок буде зареєстрований на всіх членів сім`ї. Наразі відповідачем створені такі умови, що в будинку ніхто не мешкає, він може продати будинок, що, в свою чергу призведе до порушення їх житлових прав та права власності на будинок.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

27 лютого 2019 року ухвалою суду задоволено заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі, накладено арешт на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований на ОСОБА_4 (номер запису об`єкту нерухомого майна в свідоцтві про право власності 01) та присадибну земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:008:0092, яка зареєстрована на ОСОБА_4 (а.с.47).

09 квітня 2019 року ухвалою суду відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання будинку та земельної ділянки спільною частковою власністю, визнання права власності на частку майна (а.с.59).

20 травня 2019 року підготовче провадження у цивільній справі закрите, призначене судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 66).

17 грудня 2019 року ухвалою суду задоволене клопотання представника позивача ОСОБА_7 , з КП «Сумське міське БТІ» витребувано інвентаризаційну справу на житловий будинок АДРЕСА_1 . (а.с. 138).

22 січня 2020 року ухвалою суду задоволене клопотання представника позивача ОСОБА_7 , з Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради витребувано інвентаризаційну справу на житловий будинок АДРЕСА_1 . (а.с. 150).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

В судове засідання представники третіх осіб не з`явилися, про дату, час і місце розгляду цивільної справи повідомлені належним чином. Від управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. (а.с.120, 135, 143).

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник ОСОБА_7 уточнені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові, підтримали та просили їх задовольнити.

Крім того, позивач ОСОБА_1 додатково пояснила суду, що перебувала з відповідачем в шлюбі два рази: з 1984 по 1988 рік та з 1992 року, коли постало питання переїзду до м. Суми, до 2011 року. Підставою для надання будинку в м. Суми була довідка про здачу нею в Поліській комбінат комунальних послуг свого особистого будинку по АДРЕСА_2 . В будинок по АДРЕСА_1 заїхали всією родиною, проводили ремонтні роботи. В 2011 році вони з відповідачем фіктивно розірвали шлюб, він поїхав в Донецьку область на лікування з метою отримання групи інвалідності, знявся з реєстрації в спірному будинку, в 2014 році повернувся, знову був зареєстрований в будинку, і вони продовжували проживати разом, як одна сім`я, по січень 2019 року. За час відсутності відповідача позивач ОСОБА_1 на підставі виданої ним довіреності займалася оформленням документів для приватизації будинку, зокрема, заповнювала декларацію про готовність об`єкта, робила технічні паспорти, переробляла документацію на прибудову для дрів. Наразі в спірному будинку зареєстровані вона, відповідач, донька ОСОБА_8 з онуком; донька ОСОБА_9 зареєстрована по АДРЕСА_3 , куди переїхала до бабусі ще в 1997 році через неприязні стосунки з відповідачем; донька ОСОБА_8 також не мешкає в будинку з 2007 року після того, як вийшла заміж. Питання щодо приватизації будинку та землі постало, коли необхідно було вирішувати долю цього спадкового майна через досягнення ними з відповідачем 60-річного віку. Позивач довідалась про те, що відповідач оформив будинок на себе в 2018 році, тоді, як будинок мав бути оформлений на всіх чотирьох членів сім`ї, як зазначено в ордері. Відмови від своєї частки будинку чи землі вона не надавала в жодному державному органі. Іншого житла вона не має, наразі мешкає у свого брата через наявні неприязні стосунки з відповідачем. До суду з позовом про встановлення факту спільного проживання з 2015 по 2019 роки вона не зверталась.

Позивач ОСОБА_2 додатково пояснила суду, що не має до своїх батьків жодних претензій. В 1992 році дійсно всією родиною переїхали до спірного будинку в м. Суми, проживали там, стосунки в сім`ї завжди були напруженими. Проте, несподіванкою дійсно стало те, що батько оформив будинок виключно на себе. Про це вона дізналася в 2018 році. Відповідач пропонував оформити договір дарування будинку на неї, продати будинок та розділити кошти, але таким чином поступити зі своєю матір`ю та сестрою вона не може. В разі продажу цього будинку відповідач може поїхати проживати в село до своєї доньки від першого шлюбу.

Позивач ОСОБА_5 додатково пояснила суду, що покинула батьківський будинок у 1997 році через те, що відповідач до неї погано ставився, переїхала мешкати до своєї бабусі в квартиру АДРЕСА_4 . Наразі бабуся померла, а вказана квартира за заповітом успадкована її дядьком. Після розірвання шлюбу у 2011 році її батьки продовжували проживати разом, як одна сім`я, вели спільне господарство, разом харчувалися та мали спільний бюджет. 19 січня 2019 року між ними відбулася сварка з бійкою, після чого вже і матір вимушена була виїхати з будинку. Від своєї частки будинку та земельної ділянки вона ніколи не відмовлялась.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та додатково пояснив, що вимушений був сам займатися приватизацією за свої кошти.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив, що позивач ОСОБА_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 1), позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_10 громадянками, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення Уряду України про відселення (категорія 2) (а.с. 32,35, 38).

З довідки від 18 листопада 1992 року вбачається, що ОСОБА_1 здала в Поліський комбінат комунальних підприємств свій приватний дім, який знаходиться за адресою: вул. Прорізна, 93, смт. Поліське Київської області (а.с.7).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів УРСР № 106 від 23.07.1991 року смт. Поліське Київської області віднесено до зони безумовного (обов`язкового) відселення.

06 серпня 1992 року на підставі рішення виконкому Поліської райради народних депутатів від 24 червня 1992 року №27 ОСОБА_4 , сім`я якого складається з 4 чоловік ( ОСОБА_4 голова сім`ї, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_11 дочка, ОСОБА_2 - дочка) був виданий ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_1 , загальною жилою площею 86,88 кв.м. (а.с.6).

Рішенням виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів №441 від 01 грудня 1992 року був затверджений акт про введення в експлуатацію однокімнатних жилих будинків для сімей переселенців з зони аварії Чорнобильської АЕС в АДРЕСА_1 (а.с.8).

З довідки управління «Центр адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради №14.03-08/30208 від 04.04.2019 вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 (донька), ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_12 (онук), ОСОБА_4 (колишній чоловік). Аналогічна інформація щодо зареєстрованих у вказаному будинку осіб містить будинкової книги №200 (а.с.20-25)

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано 19 січня 2011 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області зроблено актовий запис №33 (а.с.26).

Згідно рішення Сумської міської ради №3474-МР від 24 лютого 2010 року ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га. (а.с.13-14). 16 квітня 2010 року ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га. (а.с.15).

24 квітня 2014 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.9-11).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Гарантії держави, надані особам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначені Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Частиною першою статті 32 Закону (у редакції, чинній на час відселення) передбачалось, що громадяни, які евакуйовані або відселені (відселяються), безплатно забезпечуються жилими приміщеннями, як правило, у спеціально збудованих для цієї мети селищах, будинках і квартирах, які передаються їм в особисту власність.

Статтею 20 вказаного закону, поряд з іншими компенсаціями та пільгами громадянам, віднесеним до категорії 1, визначено передачу безоплатно в особисту власність займаних ними та їх сім`ями жилих приміщень у будинках державного та громадського фонду незалежно від того, чи є вказана особа наймачем чи членом сім`ї наймача; вказана пільга може бути використана один раз.

Особиста власність, про яку йдеться в частині першій статті 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не є тотожною приватній власності, об`єктами якої можуть бути будь-яка річ (майно), що належить лише одній конкретній особі, тобто не є приватною власністю фізичної особи в розумінні чинного Цивільного кодексу України. Зазначення законодавцем особистої, а не приватної власності, у частині першій статті 32 Закону № 796-ХІІ дає можливість розглянути підстави виникнення права власності на отриманий при відселенні жилий будинок не тільки у громадянина, якому був виданий ордер для вселення в надану нерухомість, а і членів його сім`ї, вписаних до ордера.

Наявні в матеріалах справи та досліджені під час судового розгляду докази того, що відповідач разом з позивачами отримали разом будинок АДРЕСА_1 при відселенні з зони аварії Чорнобильської АЕС, загальна площа спірного будинку 86,86 кв.м. додатково свідчить про те, що він надавався не тільки ОСОБА_4 , а і на членів його сім`ї; позивачі поселилися туди, як члени сім`ї відповідача, були там зареєстровані ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 постійно, ОСОБА_5 до 1997 року) та постійно проживали до настання певних обставин, про які зазначено вище, дозволяють надати спірному будинку статус спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та застосувати до спірних правовідносин частину 1 статтю 368 Цивільного кодексу України.

При цьому доводи відповідача з приводу наявності у позивачів лише права користування спірним будинком на підставі ордеру №5 від 06 серпня 1992 року, відсутності житлового спору щодо проживання позивачів в будинку, не заслуговують на увагу суду, оскільки ордер був наданий сім`ї ОСОБА_4 в зв`язку з відселенням з зони аварії Чорнобильської АЕС, а тому і позивачі мають рівні права у власності на нього. Факт того, що на ОСОБА_4 , як на голову сім`ї, було виписано ордер та в подальшому виписано Державний акт на право власності на земельну ділянку та свідоцтво про право власності на будинок, наведеного жодним чином не спростовує.

Згідно вимог ч. 2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Під час судового розгляду вказаної справи не встановлено обставин, які б давали підстави для відступу від рівності часток співвласників, а тому частки ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 у праві власності на будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, необхідно визначити рівними, по ј частині за кожним.

Таким чином, на основі з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачів про визнання будинку та земельної ділянки спільною частковою власністю, визнання права власності на частку майна є таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання будинку та земельної ділянки спільною частковою власністю, визнання права власності на частку майна задовольнити.

Визнати нерухомі об`єкти - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :01:008:0092 - спільною частковою власністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1000 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель кадастровий номер :01:008:0092, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1000 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель кадастровий номер :01:008:0092, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1000 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель кадастровий номер :01:008:0092, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.02.2019 року, а саме: скасувати арешт, накладений на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_4 (номер запису об`єкту нерухомого майна в свідоцтві про право власності 01) та присадибну земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :01:008:0092, яка зареєстрована за ОСОБА_4 .

Позивачі: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,

ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,

ОСОБА_5 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ,

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ,

Треті особи: Сумська міська рада, м.Суми, пл. Незалежності 2, ,

Управління «Центр надання адміністративних послуг у м.Суми» Сумської міської ради, м.Суми, вул.Горького, 21.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи через Ковпаківський районний суд м. Суми протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.Ю. Корольова