ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4284/20 Справа № 177/1083/19 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 177/1083/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року, яке ухвалено суддею Строговою Г.Г. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 30.12.2013 року між Банком та ОСОБА_1 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_1 , а з ОСОБА_1 на прізвище ОСОБА_1 , був укладений договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2500 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Анкета-Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у Анкеті-заяві.

Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі.

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 04.06.2019 року, за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 237045,91 грн., яка складається із 3275,10 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 227628,26 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 6142,55 грн. заборгованості за пенею та комісією.

Позивач, визначивши розмір заборгованості за кредитом, скористався своїм правом вимоги частини заборгованості за кредитним договором, просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 121025,44 грн., яка складається з 3275,10 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 117750,34 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 30.12.2013 року по 31.08.2018 року та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск строку позовної давності для звернення з даним позовом, оскільки кредитна картка № НОМЕР_1 , яка була видана відповідачу по справі на дату укладення договору, а саме 31.05.2010 року, зі строком дії до останнього дня грудня 2013 року, була перевипущена та відповідач отримала нову картку № НОМЕР_2 зі строком дії до останнього дня липня 2017 року, а з позовом до суду позивач звернувся 07 листопада 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Крім того, факт отримання відповідачем кредитної картки № НОМЕР_2 підтверджуєтеся довідкою, наданою Банком.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 30.12.2013 року відповідач звернулась до позивача із Анкетою-Заявою, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_1 , а з ОСОБА_1 на прізвище ОСОБА_1 , що не заперечувалось сторонами, кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 2500 грн. на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки

Посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 04.06.2019 року, за розрахунком позивача та в межах заявлених позовних вимог, становить 121025,44 грн. та складається з заборгованості за тілом кредиту - 3275,10 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом - 117750,34 грн. з період з 30.12.2013 року по 31.08.2018 року.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Анкети-Заяви ОСОБА_1 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_1 , а з ОСОБА_1 на прізвище ОСОБА_1 , від 30.12.2013 року, була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом у розмірі 2500 грн. на платіжну картку.

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку, в період з 25.01.20124 року по 27.02.2014 року, користувалась кредитними коштами, наданими їй ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та, станом на 27.02.2014 року, мала заборгованість а тілом кредиту в сумі 3275,10 грн.

Однак, починаючи з 27.02.2014 року відповідач про справі кредитними коштами не користувалась.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, тому вимоги позивача про стягнення 3275,10 грн. заборгованості за тілом кредиту та 117750,34 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 30.12.2013 року по 31.08.2018 року, не підлягають задоволенню через сплив позовної давності, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання, 30.12.2013 року відповідачу було відкрито рахунок та 30.12.2013 року остання отримала банківську платіжну картку № НОМЕР_3 , що не заперечувалось відповідачем.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

В наданій позивачем довідці (а.с.98), зазначено, що відповідач отримала картки № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , остання з яких мала термін дії до останнього дня серпня 2017 року, проте представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач дійсно отримал картку № НОМЕР_4 з терміном дії до останнього дня серпня 2017 року.

При цьому, надана АТ КБ «Приватбанк» довідка про те, що ОСОБА_1 надавалася кредитна картка за № НОМЕР_4 зі строком до останнього дня серпня 2017 року, висновків суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності не спростовують, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що позичальник зверталась до Банку із заявою про перевипуск карти до закінчення терміну дії картки, виданої 30.12.2013 року за № НОМЕР_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що після закінчення строку дії кредитної картки позичальнику була видана інша картка, строк дії якої закінчився в серпні 2017 року, а факт отримання відповідачем кредитної картки № НОМЕР_4 підтверджуєтеся довідкою, наданою Банком, є безпідставними, оскільки всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, якими на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачем вказані обставини не доведено, та матеріали справи не містять доказів факту перевипуску кредитної картки, написання заяви відповідачем у Банк про перевипуск карти, а надані позивачем розрахунки і виписки з особового рахунку відповідача знаходять підтвердження того, що до 27.02.2014 року відповідач здійнювала платежі по кредитній картці № НОМЕР_3 , зокрема зняття коштів, оплата товарів та послуг, погашення заборгованості, натомість, після 27.02.2014 року, як за кредитною картою № НОМЕР_3 , так і за кредитною картою № НОМЕР_4 , відповідач ніяких операцій не проводила, послугами позивача не користувалась, з банківського рахунку кошти не знімала (а.с.99-102).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Отже, одночасне застосування позовної давності разом з відмовою в задоволені позовних вимог по суті неможливе, оскільки дані підставі суперечать одна одній та підлягає застосуванню лише одна з них.

Отже, колегія суддів вважає, що за вказаних вище обставин, враховуючи розрахунок заборгованості за вказаним договором, а також наявність відповідної заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційних скарг не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційних скарг відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 01 квітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: