Справа № 192/1290/20
Провадження № 2/192/1290/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Тітової О.О.,

з участю секретаря - Чикової О.О.,

представника відповідача - Костюка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне Дніпропетровської області в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» 11 серпня 2020 року звернулось до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 05.11.2010 року в сумі 15 650 грн. 81 коп., яка складається з: тіла кредиту - 2 148 грн.; прострочені відсотки 13 502 грн. 81 коп.. Також просить стягнути з відповідачки у відшкодування понесених витрат по оплаті судового збору 2 102 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що при укладенні договору з відповідачкою сторони керувались положеннями ч.1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання. Відповідач особистим підписом в заяві підтвердила, що вона проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані для ознайомлення в письмовій формі. Підписавши відповідну заяву між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, який є змішаним договором і містить в собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Банком було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у 2000 грн. та відповідачу надано у користування кредитну картку. В подальшому кредитний ліміт було збільшено до 3000 грн. Таким чином, позивач зазначає, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач в порушення договірних зобов`язань зобов`язання за вищевказаним договором не виконала, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість в сумі 15 650 грн. 81 коп. станом на 30.06.2020.

Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем до суду 05.10.2020 подано відзив. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, є надуманими з метою незаконного стягнення коштів на які банк не має жодного права. Зазначає, що нею-відповідачкою при підписанні заяви було оформлено зарплатну картку без надання будь-якої кредитної картки та встановлення будь-якого кредитного ліміту, тому підписана заява не може бути підтвердженням укладення саме кредитного договору, адже кредитний договір укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним. Вона не отримувала та не розписувалась про ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а зазначені документи підписані лише представником банку та не можуть свідчити про її згоду на укладення кредитного договору та не можуть бути складовою частиною укладеного договору б/н від 05.11.2010. Також, посилалася на невідповідність викладених в позовній заяві обставин, наданим позивачем на їх підтвердження доказам. Так, відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картки рахунку 03.07.2008 проведено банківську операцію під назвою «Старт карткового рахунку», тоді як договір на підставі якого банк просить стягнути кошти укладено лише 05.11.2010. Згідно довідки банку про видачу кредитних карток відповідачці 03.07.2008 було видано кредитну картку № НОМЕР_1 , а 25.10.2013 - кредтну картку № НОМЕР_2 , які використовувались в період з 03.07.2008 по 01.11.2008, тобто до укладення договору 05.11.2010. Виписка про рух коштів по кредитним рахункам складена з 03.11.2008, тоді як сам договір укладено 05.11.2010, разрахунок заборгованості по договору б/н від 05.11.2010 здійснено з 25.10.2013, що свідчить про те, що згідно Анкети-заяви від 05.11.2010 жодних кредитних лімітів не встановлювалось і кредитних карток вона - відповідачка не отримувала. Позивачем не надано жодного підтвердження про отримання нею відповідачкою ОСОБА_1 кредитних карток 03.07.2008, 25.10.2013, 27.01.2012, 25.03.2013. Крім того, за наданими матеріалами встановити та перевірити суму заборгованості неможливо, як неможливо перевірити і сам факт надання кредитних коштів, оскільки до розрахунку заборгованості та виписки з карткового рахунку не надано жодного первісного документу, який би підтверджував вказану в них банківську операцію та належність проведення суми.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при зверненні до суду подав заяву в якій просив розглянути справу у відсутність представника.

Представник відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, неодноразово наголошував на оформлення відповідачкою саме зарплатної картки у АТ КБ «ПриватБанк» та відсутності письмово укладеного кредитного договору, наголошував на суперечливості наданих позивачем документів, обставинам, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та на неналежність доказів у справі.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача від якого надійшла відповідна заява.

Суд, допитав представника відповідачки ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

05 листопада 2010 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідно до яких відповідачка отримала зарплатну картку.

В Анкеті-заяві і зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До вказаної Анкети-заяви банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним договором б/н від 05.11.2010 станом на 30.06.2020 року в сумі 15 650 грн. 81 коп., складається з: тіла кредиту в сумі 2 148 грн.; відсотків в сумі 13 502 грн. 81 коп.

Позивачем надана не підписана, без зазначення дати складення виписка за договором №б/н станом на 22.07.2020 ОСОБА_1 , згідно якої за рахунками відповідачки № НОМЕР_1 ; № НОМЕР_3 ; № НОМЕР_2 здійснювався рух коштів в період з 03.07.2008 по 31.08.2019.

Позивачем також надана підписана представником банку, без зазначення дати, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) з якої вбачаються операції:

Старт карткового рахунку 03.07.2008 НОМЕР_1 ;

Зміна кредитного ліміту 25.10.2013 Кредитний ліміт: 2000,00; Примітка: Встановлення кредитного ліміту;

Зміна кредитного ліміту 27.11.2013 Кредитний ліміт: 3000,00; Примітка: Збільшення кредитного ліміту;

Зміна кредитного ліміту 11.03.2014 Кредитний ліміт: 2780,00; Примітка: Зменшення кредитного ліміту;

Зміна кредитного ліміту 21.07.2015 Кредитний ліміт: 2320,00; Примітка: Зменшення кредитного ліміту;

Зміна кредитного ліміту 31.08.2015 Кредитний ліміт: 2150,00; Примітка: Зменшення кредитного ліміту;

Зміна кредитного ліміту 07.11.2015 Кредитний ліміт: 0,00; Примітка: Зменшення кредитного ліміту;

Позивачем надана довідка про видачу відповідачці ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н, без зазначення дати, наступних карток:

-№ НОМЕР_1 від 03.07.2008, терміном дії до 12/11;

-№ НОМЕР_3 від 27.01.2012, терміном дії до 08/15;

-№ 772478 від 25.03.2013, терміном дії до 05/16;

-№ 393598 від 25.10.2013, терміном дії до 08/17.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до ст. 1069 ЦК України Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві від 05.11.2010 зазначено про оформлення ОСОБА_1 зарплатної картки. Однак, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору щодо розміру кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки за користування кредитом, встановлення відповідальності за порушення зобов`язання.

Банком, відповідно до пложень ст. 76 ЦПК України, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_1 кредитних коштів та їх розміру.

Надана довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідачку, яка не містить дати її складення не може бути визнана судом належним та допустимим доказом на підтвердження зазначених обставин, оскільки не є первинним документом.

Суд критично ставиться до наданої позивачем виписки за договором б/н станом на 22.07.2020 ОСОБА_1 , яка не містить ані дати її складення, ані підпису відповідальної особи банку, також не приймає її як належний та допустимий доказ у справі з огляду на суперечливість зазначених в ній даних. Так, видача готівки з картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 здійснена 03.07.2008, тобто до укладення договору 05.11.2010, а 30.09.2008 нараховано відсотки за користування кредитним лімітом встановленим 25.10.2013 за карткою № НОМЕР_2 , виданою також 25.10.2013. Крім того, у вказаній виписці міститься інформація про нараховані штрафи за прострочення кредиту, які враховані позивачем при визначенні суми заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідачки, однак посилання на штрафи в самому розрахунку заборгованості відсутні.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як невід`ємні частини спірного договору.

Матеріали справи не містять інформації про те, які саме тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» були застосовані банком («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD»).

Матеріали справи не містять також і підтверджень, що саме з цими Умовами та правилами та Витягом з Тарифів ознайомилась відповідачка та погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви інформацію про умови кредитування у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила надання банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про отримання кредиту та його розміру, сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданмй банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг, на що є посилання в анкеті-заяві відповідачки про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зазначає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою Банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Суд приходить до висновку, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 литсопада 2010 року шляхом підписання Анкети-заяви.

Відповідно до ст. ст.12,13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідачки, що кредитних коштів вона не отримувала, а шляхом підписання Анкети-заяви формила лише зарплатну картку позивачем не спростовані.

Враховуючи, що позивачем безпідставно, без узгодження з відповідачкою, проводилось нарахування та автоматичне списання коштів на погашення заборгованості, суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок заборговамності є необгрунтованим, позивачем не надано достовірних доказів на підтвердження доводів щодо наявності заборгованості у відповідачки. Отже, відсутні підстави для стягнення з відповідачки тіла кредиту в сумі 2 148 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 13 502 грн. 81 коп.

Крім того, які саме кредитні картки було отримано відповідачкою, за якими утворилась заборговаеність, позивачем не доведено. Надана позивачем довідка банку про видані кредитні картки відповідачки не є достатнім доказом отримання нею саме цих кредитних карток, про стягнення заборгованості за якими заявлено позовні вимоги.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не доведені, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 207, 526, 549, 610-612, 625, 626, 628,638, 1050, 1054, 1066, 1069 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, адреса листування: 49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.50) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 05.11.2010 у розмірі 15650,81 грн. станом на 30.06.2020 та судових витрат у розмірі 2102 грн. - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 15 жовтня 2020 року.

Суддя О.О. Тітова