Номер провадження 2/754/1992/20
РІШЕННЯ

Іменем України

09 жовтня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі

Головуючого-судді: О.М. Панченко

за участі секретаря судового засідання - Тимошенко К.Г.

за участі:

позивачки - ОСОБА_1

її представника - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова, третя особа: ректор Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова ОСОБА_4 про стягнення додаткової заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

23.07.2019 року ОСОБА_1 (надалі - Позивачка) звернулася до суду з позовом до Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова (далі Відповідач), третя особа: ректор Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова ОСОБА_4 про стягнення додаткової заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги Позивачки обґрунтовано тим, що наказом №378 від 20.09.2010 року її було прийнято на роботу до Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова з 10.09.2010 року на посаду прибиральниці. Наказом №37-П від 18.01.2019 року її звільнено з посади прибиральниці з 31.01.2019 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) з виплатою компенсації за невикористані відпустки за період з 10.09.2018 року по 31.01.2019 року за 7 календарних днів, що підтверджується копією наказу від 18.01.2019 року. Відповідно до її заяви про звільнення з роботи, причиною свого звільнення вона вказала неповна виплата заробітної плати. Після звільнення вона звернулася із заявою на ім`я ректора про виплату додаткової заробітної плати за прибирання додаткової площі. Так, з 14.09.2015 року по 31.01.2019 року включно, вона прибирала аудиторії №№1-51,1-51-а, центральні сходи у кількості чотирьох поверхів з майданчиками, які повинні оплачуватися за другим тарифом і прибирала підвальне приміщення, яке затоплювалося неодноразово і їй доводилося прибирати його самостійно. На що нею було отримано відповідь від 14.06.2019 оку №04-10/1119 про те, що їй повинна виплачуватися додаткова заробітна плата, оскільки вона прибирала приміщення в межах норм і що вона раніше не зверталася із заявами про доплату, що, як вона вважає, не відповідає дійсності, оскільки саме відсутність оплати за прибирання додаткових приміщень було причиною її звільнення. З даним питанням вона також зверталася до Голови профспілкового комітету, який також надав відповідь про те, що нарахування були здійснені в рамках чинного законодавства згідно норм, встановлених постановою КМУ №758 від 03.05.1999 р. Вважає, що відмова керівництва Відповідача від виплати додаткової заробітної плати за прибирання додаткових приміщень є неправомірною в зв`язку з чим була вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Просила суд: постановити рішення, яким стягнути з Відповідача на її користь додаткову заробітну плату в розмірі 51329 грн., середній заробіток за час затримки виплати сум при звільненні з роботи в розмірі 6647.67 грн., а разом 57 976 грн. 67 коп. та моральну шкоду в розмірі 20 000.00 грн.

Ухвалою суду від 31.07.2019 року відкрито провадження у справі, призначено її підготовчий розгляд.

10.09.2019 року від представника відповідача до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якій він проти позову заперечував, вказав, що з позивачкою при звільненні було проведено повний розрахунок, а тому просив відмовити у задоволенні позову.

19.09.2019 року позивачкою до суду подано відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 07.10.2019 року відстрочено позивачці сплату судового збору до моменту ухваленні рішення по справі.

Протокольною ухвалою суду від 15.11.2019 року закрито підготовчий розгляд, призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позову в повному обсязі, просили суд про їх задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, як необґрунтованому і безпідставному.

Третя особа у справі в судове засідання не з`явився, в своїй письмовій заяві просив проводити розгляд справи без його участі, вважає позов безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає.

Заслухавши вступне слово позивачки, її представника, представника відповідача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

20 вересня 2010 року наказом ректора № 378 позивачку ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду прибиральниці центрального корпусу університету з 10 вересня 2010 року (а.с. 37).

Як зазначив в судовому засіданні представник відповідача, з 10 вересня 2010 року по 14 вересня 2014 року робота ОСОБА_1 була закріплена на дільниці Інституту інформатики, проте, у зв`язку з численним зауваженнями та скаргами від працівників Інституту інформатики комендант центрального корпусу ОСОБА_5 14 вересня 2015 року перевела її на іншу ділянку роботи - прибирати аудиторії 1-51,1-51а, центральні сходи та підвальне приміщення (а.с. 43).

Згідно заяви ОСОБА_1 від 15 січня 2019 року про звільнення її з роботи з 01 лютого 2019 року, її було звільнено з резолюцією проректора з науково-педагогічної та адміністративно господарської роботи «до наказу за згодою сторін», про що вона була ознайомлена під підпис наступного дня. Позивачка наказом № 37-П від 18 січня 2019 року була звільнена з посади прибиральниці центрального корпусу університету з 31 січня 2019 року з виплатою компенсації за невикористані дні відпустки (а.с. 38-39).

Щодо посилання Позивачки в судовому засіданні про зміну норм праці, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини першої статті 50 Кодексу законів про працю України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Норма обслуговування для прибиральника службових приміщень відповідає восьмигодинному робочому дню.

Наказом Міністерства освіти і науки України № 26 від 11 січня 2014 року «Про затвердження Типових штатних нормативів вищих навчальних закладів ІІІ-ІУ рівнів акредитації» визначено, що посада прибиральника службових приміщень встановлюється з розрахунку одна посада прибиральниці на 550 кв. метрів площі, що прибирається. Додаткова кількість штатних одиниць прибиральниць встановлюється у вищих навчальних закладах, що працюють у дві зміни, при розрахунку 0,12 посади прибиральниці на кожні 550 кв. метрів площі, що прибирається.

Норми часу та роботи, що виконуються прибиральниками службових приміщень, визначаються відповідно до Міжгалузевих норм чисельності робітників, що обслуговують громадські будівлі (будівлі управлінь, конструкторські і проектні організації), затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 11 травня 2004 року № 105.

Як зазначив у судовому засіданні представник відповідача у справі, в Університеті дотримуються цих встановлених норм, вони доведені до усіх прибиральниць, крім того, їх дотримання контролюється комендантом та завідувачем господарством центрального корпусу. Ці питання також контролюються первинною профспілковою організацією Університету, при перевірках контролюючих органів і зауважень не було.

Згідно із статтею 97 КЗпП, статтею 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок доплат премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами.

Положеннями ст. 95 КЗпП України, ст. З Закону України «Про оплату праці» встановлено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

За таких обставин, працівнику законом гарантується оплата праці не нижче рівня мінімальної заробітної плати не у будь-якому випадку, а виключно за умови виконання ним місячної норми праці або ж погодинної норми праці (обсягу робіт).

Статтею 85 КЗпП України передбачено, що норми праці - норми виробітку, часу, обслуговування, чисельності - встановлюються для працівників відповідно до досягнутого рівня техніки, технології, організації виробництва і праці.

За вимогами ст. 86 КЗпП України запровадження норм праці провадиться власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

В судовому засіданні було встановлено, що ці норми праці для прибиральниць службових приміщень в Університеті не змінювалися і Позивачка виконувала роботу в межах норм як в Інституті інформатики, так і після її переведення на нову дільницю. Прибирання додаткових приміщень (значно збільшених) позивачка також не здійснювала, понад встановлені норми не працювала, збільшений обсяг робіт не виконувала, що підтверджується наданими стороною відповідача доказами, а тому позовні вимоги про стягнення з Відповідача на її користь додаткової заробітної плати не підлягають до задоволення.

Крім того, у своєму позові Позивачка посилалася на те, що в день звільнення виплата всіх належних їй сум здійснена не була, остаточний розрахунок був здійснений тільки 13 березня 2019 року в розмірі 4 788 грн. 00 коп. шляхом перерахування коштів на її банківську карту.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З письмових матеріалів справи вбачається, що з 15 по 18 листопада 2018 року та з 20 листопада по 21 грудня 2018 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності АДХ № 540814 та АДХ № 340579.

Згідно статті 22 Закону України «Про обов`язкове загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 34 Закону України «Про обов`язкове загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

31 січня 2019 року відповідно до заявки-розрахунку № 007731 Відповідач звернувся до Фонду соціального страхування України з проханням здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам, в тому числі ОСОБА_1 (а.с. 40).

Згідно Виписки від 05 березня 2019 року (а.с. 41) на рахунок Університету надійшли кошти згідно заявки-розрахунку № 007731 від 31 січня 2019 року, після чого вони були перераховані на картку ОСОБА_1 , які вона зняла з свого рахунку 13.03.2019 р. (а.с. 59).

Пункт 1 частини другої статті 32 Закону України «Про обов`язкове загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачає, що допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів Фонду, не належить до коштів підприємства (зобов`язань підприємства перед працівником), тому надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду працівникові після звільнення не порушує норми ст. 116 КЗпП України, а стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 6 647 грн. 67 коп. за відсутності будь яких доказів не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні також було встановлено, що при звільнені 31 січня 2019 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку, заробітну плату за січень 2019 року та компенсацію за дні невикористаної відпустки.

Щодо вимог позову про стягнення моральної шкоди, то враховуючи, що по відношенню до інших позовних вимог, які в даному випадку задоволенню не підлягають, відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою, а отже підстав для їх задоволення немає. Про залежність та похідний характер вимоги щодо відшкодування моральної шкоди від інших позовних вимог зазначає судова практика, зокрема практика Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (ухвала від 15.07.2015 року №6-15768св 15).

Згідно з вимогами ч. З ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, Натомість позивач не довів факт незаконності його звільнення відповідачем за п. 1 ст. 40 КЗпП України, не обґрунтував наявність порушення відповідачем порядку його вивільнення, а також не довів факт заподіяння йому моральної шкоди належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» суд зазначив, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позивачка не довела у законом встановленому порядку вимоги на які вона посилалася, у в`язку з чим її позовні вимоги про стягнення додаткової заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, - задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова, третя особа: ректор Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова ОСОБА_4 про стягнення додаткової заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлено 13.10.2020 року.

Суддя: