Провадження № 22-ц/811/1292/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою про скасування постанови державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 02 серпня 2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та зобов`язати виконавця скасувати перерахунок заборгованості від 08.01.2019 року.

В обґрунтування скарги покликається на те, що на виконанні Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебуває виконавче провадження № 38146620 з виконання виконавчого листа № 1309/10801/12, виданого 28.03.2013 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 700 гривень щомісячно, починаючи з 25.12.2012 року і до досягнення дітьми повноліття. Стверджує, що сплатив аліменти завчасно по липень 2020 року, однак з серпня 2018 року державний виконавець Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кирилишин Р.М. самостійно збільшив розмір суми аліментів, внаслідок чого виникла заборгованість. Крім того, судом був визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі, в той час як державний виконавець змінив спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на 50% від прожиткового мінімуму. Вважає, що державний виконавець не мав права самостійно проводити перерахунок визначеного судом розміру аліментів та змінювати спосіб стягнення, оскільки жодним правовим актом такими повноваженнями він не наділений. З наведених підстав просив скасувати постанову державного виконавця про встановлення боржника у праві виїзду за межі України від 02 серпня 2019 року; зобов`язати державного виконавця скасувати перерахунок заборгованості від 08.01.2020 року.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необгрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що не отримував оскаржуваної постанови та розрахунків заборгованості, у зв`язку з чим вважав, що сумлінно виконував покладені на нього рішенням суду обов`язки, однак через бездіяльність державного виконавця у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів. Зазначає, що державним виконавцем недотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження», які зобов`язують його направити стороні виконавчого провадження копію постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Вважає, що він не ухиляється від виконання зобов`язань зі сплати аліментів, а навпаки, надає докази про їх сплату в повному обсязі, відтак відсутні підстави для обмеження його права у вільному пересуванні за межі України. Крім того, постанова про тимчасове обмеження у виїзді за кордон не відповідає розрахункам, на яких вона має ґрунтуватися. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати постанову державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 02 серпня 2019 року про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України та зобов`язати державного виконавця скасувати розрахунок заборгованості, на підставі якого була винесена вказана постанова.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, давши оцінку зібраним у справі доказам, дійшов висновку, що оскаржувана постанова державного виконавця від 02.08.2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України у межах виконавчого провадження №38146620 не підлягає скасуванню, оскільки прийнята у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій державного виконавця при зміні розміру аліментів та при винесенні постанови про встановлення для ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України до погашення останнім заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі та скасування перерахунку заборгованості по сплаті аліментів від 08.01.2019 року, який проведено у відповідності до положень СК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, рішення суду обов`язкові до виконання та державний виконавець до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» всі заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні в Залізничному відділі державної виконавчої служби м. Львів Головного управління юстиції у Львівській області перебуває виконавчий лист №1309/10801/12, виданий 28.03.2013 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 25.12.2012 року і до повноліття дітей (ВП №38146620 ).

Оскаржуваною постановою державного виконавця від 02.08.2019 року, у зв`язку з тим, що у боржника ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно з розрахунком від 01.08.2019 року за період з 25.05.2013 року по 01.08.2019 року складає 10083 грн., що перевищує суму аліментних платежів за шість місяців, встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно з виконавчим листом № 1309/10801/12.

В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_1 зазначає, що з моменту відкриття виконавчого провадження він сплачував аліменти, заборгованості не допускав, крім того, що сплатив аліменти наперед, по липень 2020 року, про що долучив до скарги копії чеків про перерахування відповідних коштів.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

З матеріалів справи вбачається, що 08.01.2020 року державним виконавцем складено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів згідно з виконавчим листом №1309/10801/12, виданого 28.03.2013 року, у відповідності до якого заборгованість по вказаному виконавчому листу станом на 08.01.2020 року складає 21373.00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правильність проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів, оскільки такий проведено з врахуванням положень ст. 195 СК України та з огляду на те, що 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України від 17 травня 2017 року № 2037-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання», яким ч. 2 ст. 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», а відповідно до Закону України № 2475-УІІІ від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, відповідно до якого виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Отже, починаючи з 28 серпня 2018 року виконавець повинен стягувати з боржника аліменти на утримання дитини у розмірі, не меншому, ніж мінімальний гарантований розмір, передбачений ч.2 ст. 182 СК України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17 (провадження № 61- 51 свої8) зазначив про те, що законодавством, а саме ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років становив: з 1 січня 2018 року - 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

За вищенаведеного, колегія суддів не може не погодитися з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що державний виконавець при зміні розміру аліментів, які підлягають стягненню із заявника, при розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, діяв відповідно до вимог положень ст. 182 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Такі висновки суду узгоджуються із висновками, зробленими Верховним Судом /Касаційним цивільним судом в ухвалі від 29 липня 2019 року (цивільна справа № 148/543/19; провадження № 61- 13418ск19), ухвалі від 24 жовтня 2019 року (цивільна справа № 585/1182/19; провадження № 61-16502ск19) та постанові від 15 січня 2020 року (цивільна справа № 583/4243/18; провадження № 61-4362св19).

Відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову від 02.08.2019 року, суд першої інстанції мотивував ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», у відповідності до якої за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

А відтак, враховуючи наявність у боржника ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів, сукупний розмір якої, згідно з розрахунком від 01.08.2019 року за період з 25.05.2013 року по 01.08.2019 року складав 10083 грн., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець правомірно виніс постанову від 02.08.2019 р. про встановлення тимчасового обмеження заявника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, дії державного виконавця повністю відповідають положенням п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апелянта про те, що ним 02.04.2018 року було сплачено 9100.00 грн., а 18.07.2018 року було сплачено 8400.00 грн., як аліменти з липня 2019 року до липня 2020 року, що, на його думку, свідчить про відсутність у нього заборгованості по сплаті аліментів, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність заборгованості, оскільки платник аліментів повинен був сплачувати аліменти у розмірі не нижчому, як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не в розмірі по 700.00 грн. на двох неповнолітніх дітей.

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини справи, давши оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що оскаржувана постанова державного виконавця від 02.08.2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України у рамках виконавчого провадження №38146620, є законною, оскільки прийнята в межах вимог Закону України «Про виконавче провадження», і з огляду на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій державного виконавця при зміні розміру аліментів та розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, який розраховано з врахуванням змін до СК України про те, що мінімальний розмір аліментів не може бути меншим 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вірно зазначив про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, така є законною та обгрунтованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15.10.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.