Справа № 428/8673/17
Провадження № 22-ц/810/423/20
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2020 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Орлова І.В. (суддя-доповідач),
суддів - Коновалової В.А., Авалян Н.М.,
за участю секретаря
судового засідання - Лобанцева С.Ю.,
представника відповідача - адвоката Суткової Р.А.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1
відповідач: ОСОБА_2
третя особа: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Луганського апеляційного суду цивільну справу № 428/8673/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 21 грудня 2019 року (суддя Попова О.М.), -

встановив:

14 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про стягнення боргу за договором позики, який був оформлений виданою відповідачем 05 вересня 2008 року борговою розпискою. Позивач просив стягнути на його користь 9250 доларів США (еквівалент 238.026,15 гривень) у тому числі: основний борг - 4500 доларів США та проценти за користування кредитом - 4750,00 доларів США. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач своєчасно не повернув позичені гроші та обумовлені розпискою проценти, що змусило позивача звернутися за судовим захистом.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 21 грудня 2019 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 05 вересня 2008 року у розмірі 238026,16 гривень, яка складається із заборгованості по основній сумі позики у розмірі 115796,51 гривень і заборгованості по процентам у розмірі 122229,65 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач, вважаючи недоведеними обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

За узагальненими доводами апеляційної скарги суд першої інстанції без належних правових підстав розцінив наданий позивачем документ під назвою «Розписка за 2014 рік» від 14 січня 2014 року як такий, що підтверджує укладання між сторонами договору позики та досягнення домовленості щодо обрахування строку повернення позики разом з процентами з моменту пред`явлення вимоги до боржника. Зазначений документ, на думку відповідача, засвідчує лише раніше встановлені умови отримання позики, що були викладені у розписці від 05 вересня 2008 року, а також підтверджує виникнення певних труднощів у відповідача зі сплати боргу. При цьому, рішенням суду було стягнуто заборгованість за договором позики саме від 05 вересня 2008 року, що не оспорювалось позивачем. Отже, строком повернення отриманих в борг коштів в сумі 4500,00 доларів США та процентів, які підлягають сплаті по 50,00 доларів США щомісячно, встановлено 01 січня 2009 року, а сума процентів, що підлягає сплаті за договором позики від 05.09.2008 року, становить 200,00 доларів США за період з 05.09.2008 року по 01.01.2009 року (4 повних місяців).

Стверджуючи, що момент настання строку повернення отриманих в борг грошей та процентів за їх користування має обраховуватися з 01.01.2009 року, а до дня подання позову - 14.08.2017 року пройшло більше 8-ми років, відповідач наполягав на необхідності застосувати до вказаних вимог наслідки пропуску строку позовної давності. ОСОБА_2 стверджував, що скористатися правом на подання заяви про застосування позовної давності у суді першої інстанції він не мав можливості, оскільки Сватівський районний суд 21 грудня 2019 року розглянув справу за відсутністю відповідача, не повідомляючи належним чином останнього про дату, час і місце засідання суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а законне і обґрунтоване рішення місцевого суду без змін. Постійні неявки відповідача у судові засідання позивач вважав проявами зловживань ОСОБА_2 процесуальними правами.

Відповідно до частини 2 статті 372 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України справу розглянуто за відсутністю позивача, його представника та третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Суткової Р.А., перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що за доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову з огляду на таке.

І. Щодо доводів апеляційної скарги про розгляд справи за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Так, відповідно до частини 3 пункту 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

В апеляційній скарзі зазначено, що Сватівський районний суд розглянув справу з ухваленням 21 грудня 2019 року рішення по суті позову за відсутністю відповідача ОСОБА_2 , не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Суд апеляційної інстанції визнає ці доводи скарги обґрунтованими з огляду на наступні обставини.

Матеріалами справі встановлено, що 14 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом про стягнення боргу (т.1 а. с. 3-5). 09 листопада 2017 року заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі ( т.1 а. с. 58-60).

14 листопада 2018 року представник відповідача - адвокат Шурхно К.А. подав заяву про перегляд заочного рішення суду. Необхідність скасування заочного рішення обґрунтовано тим, що суд ухвалив таке рішення за відсутністю належного повідомлення відповідача, реєстрація місця проживання якого у місті Сєвєродонецьку відсутня. У заяві зазначено, що грошей від позивача за договором від 05 вересня 2008 року ОСОБА_2 не отримував, право на нарахування відсотків за договором після 01.01.2009 року припинилося, справу розглянуто з порушенням правил підсудності. Зазначена заява не містить клопотань відповідача про застосування строку позовної давності (т.1 а. с. 73-75).

06 грудня 2018 року ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області заяву про перегляд заочного рішення задоволено із скасуванням заочного рішення від 09 листопада 2017 року і призначенням справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (т.1 а. с. 99) .

12 червня 2019 року ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області справу за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд до Сватівського районного суду Луганської області за місцем проживання відповідача, реєстрацію місця мешкання якого з 15 липня 2016 року проведено за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а. с.,147, 153).

22 липня 2019 року ухвалою Сватівського районного суду Луганської області справу прийнято до провадження цього суду з призначенням підготовчого судового засідання о 15-00 годині 19 вересня 2019 року (т.1 а. с. 154). 19 вересня 2019 року розгляд справи не відбувся у зв`язку із зайнятістю судді у розгляді іншої справи (т.1 а. с. 162).

02 жовтня 2019 року ухвалою Сватівського районного суду було закрите підготовче провадження з призначенням судового засідання у справі на 06 листопада 2019 року ( т.1 а. с. 173). У судовому засіданні 06 листопада 2019 року суд за відсутністю сторін задовольнив заяву відповідача про забезпечення позову ( т.1 а. с. 188-189), а 21 грудня 2019 року без учасників справи постановив оскаржуване рішення ( т.1 а. с. 220-222).

Згідно з даними довідки від 27 травня 2020 року за № 232, відповідач ОСОБА_2 з 19 серпня 2019 року перебуває на військовій службі у військової частини НОМЕР_1 (т.1 а. с. 244).

Згідно з даними Угоди і додаткової угоди до неї, здійснюване у справі адвокатом Шурхно К.А. представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 визначалось періодом з 07 листопада 2018 року по 01 січня 2019 року (т. 1 а. с. 262-263)

Отже, після прийняття справи до свого провадження у липні 2019 року, Сватівський районний суд неодноразово надсилав повідомлення про дату, час і місце засідання суду не за місцем реєстрації місця мешкання відповідача у селі Рудівка Сватівського району, а продовжував направляти кореспонденцію у місто Сєвєродонецьк, де відповідач її отримати не міг. Про проведення 02 жовтня 2019 року, 06 листопада 2019 року та 21 грудня 2019 року судових засідань ОСОБА_2 не був повідомлений належним чином, оскільки з 19 вересня 2019 року він перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , а судову повістку на 21 грудня 2019 року отримав представник відповідача, повноваження якого завершилися у січні 2019 року.

Отже, апеляційний суд погоджується з вищенаведеним доводом апеляційної скарги, вважає його обґрунтованими і достатніми для обов`язкового скасування рішення Сватівського районного суду від 21 грудня 2019 року з передбачених пунктом 3 частини 3 пункту 3 статті 376 ЦПК України підстав з ухваленням нового судового рішення по суті спору.

ІІ. Щодо доводів відповідача про необґрунтованість висновків суду про стягнення відсотків після закінчення строку дії договору позики.

У справі встановлено, що 05 вересня 2008 року ОСОБА_2 видав розписку про те, що одержав від ОСОБА_1 4500 доларів США. Зазначену суму відповідач зобов`язувався повернути позивачу до 01 січня 2009 року та сплачувати процент за користування грошима в сумі 50 доларів щомісячно (т.1. а. с. 218).

14 січня 2014 року відповідач надав позивачу підписаний та завірений печаткою ФОП ОСОБА_2 друкований текст на аркуші А-4. Верхня частина цього документу має назву «Розписка 2008 рік» і дослівно відтворює текст розписки від 05.09.2008 року. Нижня частина аркушу містить назву «Розписка 2014» під якою російською мовою міститься текст наступного змісту: «Я, ОСОБА_4 в связи со сложившимися обстоятельствами не имею возможности отдать долг ОСОБА_5 в сумме вышеуказанной, а именно 4500 долларов США плюс проценты в назначенный срок, так как в настоящий момент сам имею финансовые затруднения. Обязуюсь при первой возможности погасить долг, о чем оповещу ОСОБА_5 . От вышесказанного не отказываюсь» (т. 1 а. с. 54)

22 березня 2016 року та від 24 травня 2016 року ОСОБА_1 надсилав письмові вимоги в яких вимагав від ОСОБА_2 протягом 30 днів повернути суму боргу в розмірі 4500,00 доларів США, а також щомісячні проценти в сумі 1300,00 доларів США (за період з 14 січня 2014 року по 22 березня 2016 року за 26 місяців по 50,00 доларів США) (т.1 а. с. 8-10).

Рішення про задоволення позову місцевий суд увалив, вважаючи доведеним факт укладення сторонами 05 вересня 2008 року договору позики, який був оформлений виданою ОСОБА_1 розпискою, оригінал якої залишився у позивача. Суд погодився з наданим позивачем розрахунком, відповідно до якого станом на 09 серпня 2017 року (день підписання позовної заяви) заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем за договором позики становила 9250 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату підписання позову складає суму в розмірі 238026,15 гривень, яка складається з: 4500,00 доларів США, еквівалент у національній валюті 115796,51 гривень, заборгованість по основній сумі позики; 4750 доларів США, еквівалент у національній валюті 122229,65 грн. заборгованість по процентам.

Посилаючись на застосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року по справі № 6-79цс14, суд першої інстанції зазначив, що вищевказана сума боргу підлягає саме у гривнях, адже незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Суд апеляційної інстанції не може повністю погодитися з правильністю таких висновків з наступних причин.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, а й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.
Як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику ( Постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц)
Матеріалами справи з достатньою повнотою доведено, що 05 вересня 2008 року між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів і відсотків за користуванням ними у визначений строк 01 січня 2009 року. Оскільки позивач ОСОБА_1 надав наявний у нього оригінал боргової розписки, а відповідач не довів факту повернення цього боргу, суд апеляційної інстанції вважає доведеними наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики від 05 вересня 2008 року у розмірі 4700,00 (чотири тисячі сімсот) доларів США, з яких: 4500 доларів США - основний борг, 200 доларів США - проценти за період з 05 вересня 2008 року по 01 січня 2009 року.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18.
Отже, оскільки після 01 січня 2009 року право нарахування щомісячних процентів у розмірі 50 доларів припинилося, то вимоги позивача про стягнення таких процентів на загальну суму 4550 доларів США (91 місяць), задоволенню не підлягають.
ІІІ. Щодо доводів відповідача про застосування позовної давності.
Статтею 257 Цивільного кодексу України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц).
Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України, п еребіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц)
У справі встановлено, що про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09.11.2017 року відповідач не заявляв (т.1 а. с. 74-75) . Суд першої інстанції не відмовляв ОСОБА_2 у задоволені цієї заяви, а навпаки, задовольнив її вимоги. Апеляційну скаргу подано на рішення Сватівського районного суду від 21 грудня 2019 року, яке не є заочним. Отже, після скасування заочного рішення від 09.11.2017 року, немає підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про застосування судом апеляційної інстанції наслідків пропуску строку позовної давності за вимогами про стягнення боргу за договором позики від 05 вересня 2008 року.
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Сватівського районного суду Луганської області від 21 грудня 2019 року підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. За результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення про часткове задоволення позову.

На підставі частини 13 статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні. Оскільки позов задовольняється частково - на 51% (4700 від 9250), тому витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подання позовної заяви, які мають бути компенсовані за рахунок відповідача ОСОБА_2 становлять 1231,93 гривні (2380,26 гривень х 0,51 = 1231,93 гривень).

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольняються на 49%, тому за рахунок ОСОБА_1 відповідачу має бути компенсований сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1749,49 гривень (3570,39 гривень х 0,49 = 1749,49 гривень).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню 517,56 гривень 56 копійок на відшкодування судових витрат, виходячи з наступного розрахунку: 1749,49 гривень 1231,93 гривень = 517,56 гривень.

Керуючись статтями 374, 376, статтями 381, 382, 384, 38-391 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 21 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за договором позики від 05 вересня 2008 року борг у розмірі 4700,00 (чотири тисячі сімсот) доларів США, з яких: 4500 доларів США - основний борг, 200 доларів США - проценти за період з 05 вересня 2008 року по 01 січня 2009 року. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 517 гривень 56 копійок на відшкодування судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Дата складання повного судового рішення 07 жовтня 2020 року.

Судді І.В. Орлов
Н.М. Авалян

В.А. Коновалова