Ухвала

08 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 596/461/19

провадження № 61-12350ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Білоусом Андрієм Володимировичем, на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитно-заставного договору,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсним кредитно-заставного договору № TEROSE00000929 від 12 грудня 2006 року, який укладений між нею та відповідачем.

Позовна заява мотивована тим, що з матеріалів виконавчого провадження ВП № 50592797 від 23 березня 2016 року в листопаді 2018 року ОСОБА_1 дізналася про існування виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 13 листопада 2015 року, зареєстрованого в реєстрі № 6440 про стягнення із неї грошових коштів у сумі 254 818,87 грн на користь АТ «ПриватБанк». Також позивачу стало відомо про існування кредитно-заставного договору № TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року, згідно якого відповідачем ніби то надано їй строковий кредит на строк до 11 грудня 2009 року включно в розмірі 15 000,00 грн на ремонт із сплатою відсотків за його користування в розмірі 2% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Позивач зазначає, що кредитний договір № TEROSE00000929 (базовий номер TEOPN8) від 12 грудня 2006 року вона не підписувала, а підписи на кредитному договорі у розділі 8 «Реквізити сторін» та довідці, вчиненні не нею, коштів не отримувала, у зв`язку з чим просила призначити судову-почеркознавчу експертизу.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просить визнати недійсним кредитно-заставний договір № TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року, залишеного без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним кредитно-заставний договір № TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 і публічним акціонерним товариством «ПриватБанк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що в момент укладення оспорюваного кредитно-заставного договору було відсутнє вільне волевиявлення учасника правочину - позичальника ОСОБА_1 , яке б відповідало її внутрішній волі, гарантоване особі згідно частини третьої статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання цього договору недійсним відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України. Суди виходили з того, що ухвалою суду першої інстанції від 24 червня 2019 року за клопотанням ОСОБА_1 була призначена судово-почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлено питання чи виконані підписи в графі «позичальник» та в довідці-згоді у кредитно-заставному договорі № TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року ОСОБА_1 чи іншою особою, а також витребувано у АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського округу Боднар І. М., Гусятинського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області оригінал кредитно-заставного договору № TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 . Вимога щодо виконання ухвали суду про витребування оригіналу кредитно-заставного договору № TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року направлялись банку, однак оригінал не був наданий. Таким чином, банк ухилився від подання оригіналів необхідних документів без яких неможливе проведення експертизи.

Ухвала суду про призначення почеркознавчої експертизи повернута експертом без виконання у зв`язку з невиконанням клопотання експерта щодо надання оригіналу кредитного-заставного договору, додаткових зразків підписів. З врахуванням наведеного, суд визнав встановленим факт того, що кредитно-заставний договір № TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року ОСОБА_1 не підписувався.

АТ КБ ПриватБанк» 13 серпня 2020 року засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду віл 02 липня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У вересні 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 02 вересня 2020 року АТ КБ ПриватБанк» засобами поштового зв`язку подано уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 27 листопада 2019 року у справі № 373/212/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010; від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). У касаційній скарзі зазначається про те, що: у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 373/212/16-ц роз`яснено, що відповідач підписана анкету заяву, отримувала платіжні картки, користувалася кредитними коштами, тому суди зробили помилковий про недійсність договору; постанова Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 закріплює презумцію правомірності правочину; постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 закріплює один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. АТ КБ ПриватБанк» зазначає, що укладаючи кредитний договір, сторони дійшли істотних умов та підписали його, чим взяли на себе зобов`язання виконувати його належним чином. Позивач мала право відмовитися від одержання кредиту на підставі пункту 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», однак цим правом не скористалась. Позивач не довела, що договір укладено без її вільного волевиявлення, не надала доказів на підтвердження того, що вона була обмежена у праві вибору умов кредитування та що передбаченими договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші обтяжливі умови, які позивач не прийняв за наявності у нього можливості брати участь у визначенні умов договору. Експерт не мав права проводити експертизу та зобов`язаний був повернути матеріали справи без виконання.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання на постанови Верховного Суду (від 27 листопада 2019 року у справі № 373/212/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010; від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження, оскільки доводи касаційної скарги фактично підтверджують їх незгоду з оскарженими судовими рішеннями і не містять обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права саме у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України. Тому АТ КБ «ПриватБанк» не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Білоусом Андрієм Володимировичем, на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2020 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат