Провадження № 2/369/1038/20
РІШЕННЯ

Іменем України

10.02.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

за участі представника позивача: ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністраціїпро надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2008 року по 2013 року. Від подружнього життя мають дитину: ОСОБА_4 , 2008 року народження, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не сплачує аліменти. У серпні 2015 року вона одружилась. Її чоловік запропонував їй приїхати до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії з метою отримання освіти моєю дочкою в початковій школі Роуз Хілл Стокпорт. За місцем свого проживання чоловік має приватний будинок, де є всі умови для проживання та навчання дитини протягом навчального року. Вона також там має роботу та отримує заробітну плату. Дитина навчається в школі з 2016 року, має успіхи та бажання продовжити там навчатись. Останній дозвіл на виїзд дитини закінчується влітку 2020 року. У подальшому вона також зверталась і через нотаріуса до відповідача, але ОСОБА_2 заяву на згоду виїзд дитині не підписав. Вважає таку відмову не обґрунтованою та такою, що порушує право дитини на нормальний розвиток.

Просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в період з 15 серпня 2020 року по 01 серпня 2021 року.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов та врахувати, що отримання дозволу на виїзд дитини за кордон займає тривалий час, рішення суду ще може бути оскаржене відповідачем, що ускладнить процедуру та може затримати дитину в країні та як наслідок не можливість розпочати навчальний процес своєчасно.

У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував частково. Погоджується надати дозвіл дитині на виїзд, але лише після того як дитина повернеться до країни і він матиме змогу її побачити. На даний час заперечує, оскільки позивачка чинить перешкоди у побаченнях з дитиною. Просив за даних обставин відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання представник служби в справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив суду листа, в якому просив слухати справу у відсутність їхнього представника.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 серпня 2008 року. Сторони мають неповнолітню доньку: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2014 року з ОСОБА_2 стягнено аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , 2008 року народження, в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно.

27 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , громадянином Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 , виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2015 року визначено постійне місце проживання дитини ОСОБА_4 , 2008 року народження, разом з матір`ю ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 .

При розгляді даної справи судом встановлено, що станом на 01 травня 2019 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментам становить 59 220,62 грн.

Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно п.1 ст.12 «Конвенції про права дитини», ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляді, право вільно висловлювати ці погляді з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага з її віком і зрілістю. Згідно п. 2 з цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю.

В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 15 цього ж Закону вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини.

Встановлено, що між сторонами постійно тривають саме судові спори щодо виїзду дитини за кордон, дитина тривалий час проживає та навчається за кордоном.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Положення ст. 33 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» гарантують громадянам України право вільно виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Згідно вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього виїзду за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року» виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків за відсутності згоди і супроводу другого з батьків здійснюється на підставі пред`явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Враховуючи інтереси дитини, те, що після розлучення між батьками дитини склались неприязні стосунки, дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, тривалий час дитина навчається за кордоном, забезпечена належними умовами проживання та навчання, відповідач належних та допустимих доказів на спростування даних тверджень не надав, тому суд надає дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , 2008 року народження, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в період з 15 серпня 2020 року по 01 серпня 2021 року - для навчання. Посилання відповідача на те, що він надасть згоду лише після приїзду дитини та можливість проведення з нею часу, суд до уваги не бере, оскільки погодження виїзду за кордон займає певний період часу, що в подальшому може вплинути на своєчасність виїзду дитину до початку навчального процесу.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністраціїпро надання дозволу на виїзд дитини за кордон задоволити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітній дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в період з 15 серпня 2020 року по 01 серпня 2021 року.

Інформація про позивача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ,

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 15 лютого 2020 року.

Суддя