Провадження № 22-ц/812/678/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2020 року м. Миколаїв

справа № 488/1972/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Галущенка О.І., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

приватного акціонерного товариства «Миколаївське спеціалізоване управління - 139» (далі - ПрАТ «МСУ-139»)

про захист трудових прав

за апеляційною скаргою

ПрАТ «МСУ - 139»

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 20 січня 2020 року суддею Чернявською Я.А. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 6 лютого 2020 року),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПрАТ «МСУ - 139» про захист трудових прав.

Позивач зазначав, що з 8 квітня 2002 року по 28 лютого 2017 року працював у ПрАТ «МСУ - 139» на посаді машиніста гусеничного крану. 28 лютого 2017 року він був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП. При звільненні йому не виплатили заборгованість по заробітній платі за період роботи з травня по грудень 2016 року (26880 грн.) та недоплатили частину заробітної плати (1 241 грн.). Оскільки відповідач не провів повний розрахунок в день звільнення, а частково виплатив борг 9 березня 2017 року, він має сплатити середній заробіток за період з 28 лютого до 9 березня 2017 року (640 грн.) та за період з 9 березня 2017 року по 7 травня 2019 року (83 200 грн.).

Відповідач ПрАТ «МСУ - 139» позов не визнав та зазначав, що в період з травня по грудень 2016 року ОСОБА_1 взагалі не працював, а тому заробтіна плата за цей час йому не нараховувалась. За лютий 2017 року позивач в повному обсязі отримав заробітну плату, нараховану пропорційно відпрацьованому часу (129 робочих годин) в розмірі 1 959 грн. У 2017 році ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки виплати цих коштів, у чому суд йому відмовив. При цьому жодних претензій щодо заборгованості по заробітній платі до травня 2019 року він не заявляв.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач не довів відсутність його на роботі протягом восьми місяців 2016 року та невиконання середньомісячної норми робочого часу за лютий 2017 року, а тому має виплатити мінімальну заробітну плату за цей період та також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2020 року позов задоволено частково, з ПрАТ «МСУ-139» на користь ОСОБА_1 стягнуто 11 750 грн. заробітної плати за травень-грудень 2016 року та 617 грн. недоплаченої заробітної плати за лютий 2017 року. В решті вимог відмовлено. Додатковим рішенням від 25 лютого 2020 року допущено негайне виконання рішення в частині стягнення 1 450 грн. заробітної плати за травень 2016 року.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не довів належними та достатніми доказами факт відсутності ОСОБА_1 на роботі у період травня-грудня 2016 року та відпрацювання ним неповного робочого часу у лютому 2017 року. Тому за цей період він має мінімальну заробітну плату, яка є державною соціальною гарантією.

В апеляційній скарзі голова ПрАТ «МСУ-139» просив рішення змінити в частині задоволеного позову та відмовити у задоволенні цих вимог. Апелянт посилався на те, що саме позивач не довів свого права на отримання заробітної плати за травень-грудень 2016 року та недоплату за лютий 2017 року. Про відсутність нарахованої заробітної плати у 2016 році ОСОБА_1 знав, а тому, звертаючись до суду, діяв недобросовісно. При цьому суд не дав оцінку тому факту, що строк зберігання документів щодо обліку робочого часу вийшов, а їх ведення підприємством не є обов`язковим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 оспорював доводи апелянта, наполягаючи на праві отримати мінімальну заробітну плату за весь спірний період, оскільки жодних передбачених законом підстав для її невиплати відповідач не надав.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП та статті 1 Закону «Про оплату праці» заробітна плата є винагородою, яка обчислюється, як правило, у грошовому виразі та яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці (Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013).

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій.

Відповідно до статті 95 КЗпП та статті 3 Закону «Про оплату праці» (в редакції на цей час) мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Відповідно до редакції цих законів, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (травень 2016 року), мінімальна заробітна плата визначалась як законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013).

Відповідно до статті 97 КЗпП оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата праці може проводитись за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Почасова оплата праці - це оплата праці за відпрацьований час. Підприємство може проводити оплату праці фактично відпрацьованого часу за годинними (денними) тарифними ставками (сума, яка нараховується за певний проміжок часу (година, день) працівникам відповідної кваліфікації, розряду), або за посадовими окладами (щомісячний розмір почасової заробітної плати, встановлений у централізованому порядку для певної посади управлінського персоналу, спеціалістів і службовців). Документом з обліку відпрацьованого часу робітниками з почасовою заробітною платою є табель робочого часу.

Механізм визначення та застосування мінімальної заробітної плати в погодинному розмірі встановлено постановою КМУ від 5 травня 2010 року № 330. Пунктом 1 цієї постанови визначено, що мінімальна заробітна плата в погодинному (як і місячному) розмірі визначається, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на місяць та середньомісячної норми тривалості робочого часу за рік при 40-годинному робочому тижні.

Статтею 56 КЗпП визначено, що за угодою між працівником і власником може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу.

Відповідно до статті 103 КЗпП про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Якщо неповний робочий час запроваджується з ініціативи працівника, то необхідна його заява про переведення на неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Неповний робочий час може запроваджуватись шляхом зменшення тривалості щотижневої роботи, кількості днів роботи протягом тижня або одночасно шляхом зменшення і кількості годин роботи протягом дня, і кількості робочих днів протягом тижня (лист Мінпраці від 29.03.2007 № 713/19/71-07).

Відповідно до статті 3-1 Закону «Про оплату праці» у разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

Запровадження режиму неповного робочого часу з ініціативи власника здійснюється шляхом видачі наказу про встановлення неповного робочого часу та ознайомлення працівника з наказом під підпис.

Нормами трудового законодавства встановлені і умови оплати часу простою, які залежать від вини учасників трудових правовідносин (стаття 113 КЗпП), а також можливість надання за згодою сторін відпустки працівнику без збереження заробітної плати (стаття 26 Закону «Про відпустки»).

Внесення відповідних змін до трудових відносин між власником та працівником оформлюється відповідними наказами керівника.

За правилами статті 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у встановлені строки, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 8 квітня 2002 року по 28 лютого 2017 року ОСОБА_1 працював на посаді машиніста гусеничного крану у ПрАТ «МСУ-139» (а.с. 10-11, 12, 13).

З 1 серпня 2002 року у ПрАТ «МСУ-139» запроваджені погодинно-преміальна система оплати праці для всіх працівників підприємства на підставі посадових окладів (а.с. 116,117).

За штатним розкладом посадовий оклад (тарифна ставка) машиніста крану складає з 1 травня 2016 року - 1450 грн., з 1 грудня 2016 року - 1600 грн, з 1 січня 2017 року - 3200 грн. (а.с.118-120).

У період з травня по грудень (включно) 2016 року ОСОБА_1 заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась (а.с. 19, 73-81).

Заперечуючи право позивача на отримання заробітної плати у цей період, відповідач посилається на те, що з травня до кінця грудня 2016 року ОСОБА_1 на роботу не виходив, жодної роботи на підприємстві не виконував, а тому заробітна плата йому не нараховувалась.

При цьому зі змісту апеляційної скарги (а.с. 168-172) вбачається, що в цей період на підприємстві у зв`язку з кризою у будівництві існувала практика, за якою працівники, зберігаючи трудові відносини з підприємством, роботу на цьому підприємстві не виконували, заробітну плату не отримували, а фактично працювали в інших місцях.

Проте відповідач не надав суду доказів на підтвердження цих обставин та не спростував протилежні твердження позивача.

Будь-якого належного оформлення (надання відпустки без збереження заробітної плати, встановлення неповного робочого часу тощо) такі трудові правовідносини не отримали.

На відсутність ОСОБА_1 на роботі без поважних причин (прогулу) у цей період відповідач не посилається, і ці обставини належно не оформлені.

Отже, виходячи з відсутності достатніх доказів того, що в період травня-грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «МСУ-139» встановлені інші трудові правовідносини, ніж визначені трудовим договором, апеляційний суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від обов`язку виплатити позивачу мінімальну заробітну плату за цей період.

Висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають вимогам статей 95, 115 КЗпП та статті 3 Закону «Про оплату праці».

Посилання апелянта на розрахункові відомості (а.с. 73-81) та індивідуальні відомості органів Пенсійного Фонду (а.с. 19) є підтвердженням факту не нарахування позивачу заробітної плати у цей період та не доводить наявність достатніх для цього підстав.

Не можна погодитись і з твердженням апелянта про те, що ОСОБА_1 не довів виконання ним трудових обов`язків у спірний період.

За загальним правилом статті 81 ЦПК та виходячи з характеру трудових правовідносин, обов`язок (тягар) доведення заперечень проти позову покладається на відповідача. При цьому позивач має довести обставини, на які він посилається як підстави свої вимог.

Не впливає на характер спірних правовідносин і звернення ОСОБА_1 за захистом трудових прав у липні 2017 року (справа № 2/448/428/18) з позовом про інший предмет. Основною вимогою за цим позовом є стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Той факт, що позивач звернувся з вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі лише у травні 2019 року, хоча і може свідчити про дійсні мотиви цих дій, але не позбавляє позивача прав, гарантованих нормами трудового законодавства.

Отже, апеляційним судом не встановлено достатніх підстав для скасування судового рішення в частині задоволених вимог та відмови ОСОБА_1 у їх задоволенні.

Заперечень щодо розміру заборгованості, визначеної судом першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Судове рішення в іншій частині сторони не оскаржують.

Керуючись статями 374, 375 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Миколаївське спеціалізоване управління-139» залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: О.І.Галущенко

Т.Б.Кушнірова

---------------------------------

Повну постанову складено 2 квітня 2020 року