Ухвала

30 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 757/49303/18

провадження № 61-14181ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пискун Лесі Миколаївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь частину заборгованості за договором позики від 30 жовтня 2006 року в розмірі 100 000 грн, залишаючи за собою в подальшому право вимоги на решту заборгованості.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що 30 жовтня 2006 року між нею і ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала відповідачу грошові кошти в сумі 150 000 доларів США, що еквівалентно 757 000 грн, з умовою їх повернення 30 жовтня 2015 року. Договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М. Відповідач порушила умови договору та своєчасно не повернула кошти.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину заборгованості за договором позики в сумі 100 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року скасовано. Позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину заборгованості за договором позики в сумі 100 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

25 вересня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пискун Л. М. подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Ціна позову в цій справі становить 100 000 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 757/49303/18 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Посилання заявника на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц є безпідставним, оскільки воно стосується неповідомлення відповідача місцевим судом про розгляд справи. Апеляційний суд врахував доводи відповідача про її неповідомлення про розгляд справи та у зв`язку з цим скасував рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Посилання заявника на постанови Верховного Суду України від 20 травня 2014 рок у справі № 64/366-10, від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15 також не заслуговує на увагу, оскільки висновками, викладеними у вказаних постановах, заявник обґрунтовує необхідність поновлення строку на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року, що не стосується неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Пискун Л. М. про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пискун Лесі Миколаївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов