Постанова

Іменем України

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 643/15512/15-ц

провадження № 61-12869св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року у складі судді Букреєвої І. А. та постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Бровченка І. О., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору № НАНGI від 28 березня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 191 900 грн зі сплатою 15% річних строком до 28 березня 2018 року. Згідно заяви відповідача кредит було переведено з гривні у долари США, унаслідок чого розмір кредиту склав 40 935,40 доларів США зі сплатою 14, 04 % річних.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 станом на 04 серпня 2015 року має заборгованість перед банком в розмірі 25 201,82 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 737,17 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом - 360,40 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань - 304,86 доларів США, штрафу (фіксована частина) - 11, 52 доларів США та штрафу (процентна складова) 1 199, 54 доларів США.

З урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року № НАНGI в розмірі 25 201,82 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 547 131,60 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року № НАНGI в загальному розмірі 520 839,40 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 737,17 доларів США, заборгованості за комісією за користуванням кредитом у розмірі 360,40 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 304,86 доларів США, а разом 23 990,76 доларів США, що за курсом службового розпорядження Національного банку України від 04 серпня 2015 року складає 520 839,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконала зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку, окрім штрафів, нарахування яких разом із пенею за одне й те ж саме порушення призводить до подвійної відповідальності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року змінено в частині розміру суми заборгованості та абзац другий резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року № НАНGI, станом на 04 серпня 2015 року, в розмірі 23 939, 18 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом з 28 січня 2015 року по 04 серпня 2015 року в розмірі 1 685,58 доларів США , заборгованості за комісією за користування кредитом в розмірі 360,40 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором в сумі 304,86 доларів США». У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач допустила порушення умов кредитного договору, унаслідок чого виникла заборгованість, проте зазначив, що така заборгованість виникла з січня 2015 року, оскільки до цього часу ОСОБА_1 належно сплачувала щомісячні платежі на погашення кредиту у визначеному договором розмірі, але банком вони розподілялися таким чином, що утворювалася недоплата за відсотками у незначному розмірі, а тому нарахування відсотків, які підлягають стягненню має здійснюватися з січня 2015 року на прострочену заборгованість.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог банку в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій проявили явну упередженість, не дослідили матеріали справи, не надали належної оцінки доказам, не врахували, що позивачем не було дотримано визначеного кредитним договором порядку дострокової вимоги повернення всієї суми кредиту, а отже й у відповідача не виникло такого обов`язку. Також судами проігноровано те, що банком не доведена сума заборгованості за кредитним договором, а також відсутні первинні бухгалтерські документи, що підтверджують таку заборгованість, а доданий до матеріалів справи розрахунок не містить детального розпису виникнення кожної суми по кредиту та відсоткам, немає відображення погашення тілу кредиту та відсотків, та не взято до уваги розрахунок наданий стороною відповідача. Поза увагою судів залишилося те, що частину коштів, сплачених відповідачем на погашення кредиту, банком самовільно було зараховано як комісію за обслуговування кредитного договору, й такі дії банку є незаконними та порушують права ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг.

Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому 30 серпня 2019 року відзиві, АТ КБ «ПриватБанк» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи та обґрунтування скарги є хибними та не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 28 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № НАН2GІ, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 119 190 грн на придбання квартири зі сплатою 15,00 % річних з кінцевим строком погашення щомісячними ануїтентними платежами у розмірі не менше 3120,55 грн до 28 березня 2018 року.

28 липня 2008 року ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про зміну валюти кредиту за вказаним договором та просила залишок заборгованості в розмірі 189 121,59 грн конвертувати у долари США за курсом на день укладення додаткової угоди. Вчинення банком зазначених дій підтверджується заявою № 57 про продаж іноземної валюти від 28 липня 2008 року.

28 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № НАН2GІ від 28 березня 2008 року, згідно з якою банк зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі 40 935,41 доларів США на придбання нерухомості на строк з 28 липня 2008 року по 28 березня 2018 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 7.2 договору.

Станом на 28 липня 2008 року залишок заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2008 року складає 189 121,59 грн, що еквівалентно 40 935,41 доларів США. Період сплати щомісячних платежів до 28 числа кожного місяця.

Пунктом 7.2 додаткової угоди до кредитного договору визначено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку, при цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати.

Відповідно до пункту 5.3. додаткової угоди до кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штрафи (фіксована частина та процентна складова).

Пунктом 8.4 додаткової угоди до кредитного договору сторони погодили, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення, але не менше 1,00 грн.

Згідно графіку погашення заборгованості позичальнику визначено щомісячний платіж у розмірі 728,04 доларів США, до якого включається погашення тіла кредиту, нараховані відсотки та нарахована плата за резервування ресурсів.

З наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 , станом на 04 серпня 2015 року, має заборгованість за кредитним договором в розмірі 25 201,82 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 21 588,34 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 1737,17 доларів США, в тому числі залишок за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 1 685,58 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом - 360,40 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 304,86 доларів США з урахуванням погашеної, в тому числі списаної пені у розмірі 2 677,12 доларів США, штрафів відповідно до договору - 11,52 доларів США (фіксована частина) та 1 199,54 доларів США (процентна складова).

Розрахунок заборгованості, копії квитанцій за вказаний період свідчать про те, що з 2008 року до січня 2015 року ОСОБА_1 сплачувала щомісячні платежі у розмірі 730,00 доларів США та заборгованості за тілом кредиту не мала.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Отже, частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19).

Суди встановили, що 28 березня 2008 року сторони уклали договір про іпотечний кредит № НАН2GІ та додаткову угоду до нього від 28 липня 2008 року для придбання нерухомості строком до 28 березня 2018 року.

Пунктом 5.3.3 договору про іпотечне кредитування передбачено, що позичальник зобов`язаний у разі порушення умов цього договору та/або іпотечного договору на вимогу кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій, комісійної винагороди за надання фінансового інструменту згідно пункту 1.1, відсотки згідно пункту 4.1 цього договору в разі, якщо дострокове погашення відбувається в межах строку, передбаченого пунктом 4.1 цього договору.

Відповідно до пункту 6.3 договору про іпотечний кредит виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредит та інших платежі відповідно до пункту 5.2.4 цього договору повинно бути здійснено позичальником в строк зазначений кредитором у відповідній вимозі, але не пізніше 30 календарних днів з дати її отримання.

04 вересня 2015 року банк подав до суду указаний позов, у якому просив стягнути з відповідача як прострочену заборгованість, так і дострокову.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

В апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , зокрема, посилалася на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості та докази про направлення банком та одержання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту, в якій чітко було б встановлено обов`язок виконати достроково зобов`язання за кредитним договором виключного протягом тридцяти днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу.

При апеляційному перегляді справи суд апеляційної інстанції належним чином не встановив усіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, не навів мотивів відхилення вищевказаних доводів апеляційної скарги відповідача, належно не дослідив зміст кредитного договору, не з`ясував, на які потреби був виданий кредит, чи є цей кредит споживчим, чи є фактичні обставини, які би давали підстави для застосування положень частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», унаслідок чого зробив передчасний висновок про задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками (як простроченої, так і дострокової).

Ураховуючи, що суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а суди першої й апеляційної інстанцій не дослідили належно зібрані у справі докази, Верховний Суд не має процесуальної можливості встановити факт щодо споживчого характеру кредитування позичальника.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки апеляційним судом порушено норми процесуального права та не встановлено всіх фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, оскаржене рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене, після чого ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий судовий розгляд та не ухвалює нове рішення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями, 400, 406, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В.С. Жданова
С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов