ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3019/20 Справа № 186/159/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколаєва І. К. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики.

16 травня 2018 року позовні вимоги були задоволені заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області, яке в подальшому скасоване ухвалою суду від 16 серпня 2018 року та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

На підставі розпорядження голови Першотравенського міського суду Дніпропетровської області справа № 186/159/2018 провадження № 2/0186/418/18 передана для розгляду до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

03 грудня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року провадження у справі було зупинено за клопотанням відповідача.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2019 року провадження у справі відновлено та призначено до судового розгляду.

Звертаючись до суду з вишевказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що 06 жовтня 2010 року він надав грошову позику в сумі 50 000,00 грн. ОСОБА_2 , про що було укладено договір позики.

В червні 2012 року, у зв`язку з фінансовими негараздами, по договору позики від 06 жовтня 2010 року, між ними була досягнута домовленість, що за кожен місяць користування грошима, починаючи з 01 червня 2012 року позичальником буде нараховуватись 3 проценти від суми позики (1 500 грн.) щомісячно і ця сума (1 500 х кількість місяців користування позикою) буде сплачена разом з позикою, про що ОСОБА_2 власноруч розписав по кожній сумі позики.

Зазначає, що підсумував щомісячні проценти від суми позики, по деяким позикам - грошову суму, які він зобов`язаний був сплачувати, після повернення кожної позики (боргу), та визначив загальну щомісячну суму процентів. Однак, через відмову відповідача добровільно повертати борг, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення суми боргу і рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року з ОСОБА_2 стягнуто суму боргу в розмірі 50 000 грн., за позикою згідно договору позики від 06 жовтня 2010 року та судові витрати в розмірі 750 грн., а всього - 50 750 грн.

За умовами пункту 6 укладеного сторонами договору позики від 06 жовтня 2010 року передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також десять процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики.

Листом від 15 червня 2012 року, підтверджується, що на суму позики 50 000 грн. починаючи з 01 червня 2012 року нараховуються 3 проценти від суми позики, щомісячні проценти 1 500 грн., за користування грошима (позикою).

Даний лист написаний власноруч відповідачем, проставлені проценти або грошова сума за кожною позикою, підсумований загальний борг та щомісячна сума процентів в грошовому еквіваленті, а також прохання надати ще позику в розмірі 100 000 грн.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 , замість повернення боргу проводить дії стосовно рухомого та нерухомого майна: відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення та інші незаконні дії з майном та коштами, незважаючи на накладення арешту, а також неправомірними діями, бездіяльністю Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області, оскільки за період з 17 червня 2015 року по 31 грудня 2017 року, згідно зведеного виконавчого провадження ВП № 47922780 з ОСОБА_2 , в примусовому порядку, за рішенням суду від 17 червня 2015 року, справа №186/928/14-ц, державною виконавчою службою станом на 01 січня 2018 рік було стягнуто всього 524,83 грн., а саме: 12,22 грн. 08 липня 2016 року; 45,93 грн. 30 серпня 2016 року; 45,93 грн. 14 вересня 2016 року; 28,05 грн. 12 жовтня 2016 року; 28,05 грн. 11 листопада 2016 року; 28,05 грн. 14 грудня 2016 року; 28,05 грн. 01 лютого 2017 року; 28,05 грн. 02 березня 2017 року; 28,05 грн. 15 березня 2017 року; 28,05 грн. 11 квітня 2017 року; 28,05 грн. 18 травня 2017 року; 28,05 грн. 09 червня 2017 року; 28,05 грн. 13 липня 2017 року; 28,05 грн. 06 вересня 2017 року; 28,05 грн. 20 вересня 2017 року; 28,05 грн. 11 жовтня 2017 року; 28,05 грн. - 29 листопада 2017 року; 28,05 грн. 22 грудня 2017 року.

Індекс інфляції за період з 01 червня 2012 року по 01 липня 2016 року: 1.001 х 1.002 х 1.002 х 1.001 х 1.004 х 1.002х 1.005 х 1.002х 1.006 х 1.022 х 1.033 х 1.038 х 1.01 х 1.004 х 1.008 х 1. 029 х 1.024 х 1.019 х 1.03 х 1.031 х 1.053 х 1.108 х 1.14 х 1.022 х 1.004 х 1.023 х 1.02 х 1.007 х 1.009 х 1.01 х 1.035 х 1.001 = 1.983 (1.982605132).

12,22 грн. - 08 липня 2016 року х 1.983 = 24,23 грн.; 45.93 грн.- 30 черпня 2016 року х 1.983 = 91.08 грн.; 45.93 грн. - 14 вересня 2016 року х 1.983 = 91,08 грн.; 28,05 грн. - 12 жовтня 2016 року х 2.019 = 56,63 грн.; 28,05 грн. - 11 листопада 2016 року х 2.076 = 58,23 грн.; 28.05 грн. - 14 грудня 2016 року х 2.113 = 59,27 грн.; 28,05 грн. - 01 лютого 2017 року х 2.132 = 59.80 грн.; 28.05 грн. - 02 березня 2017 року х 2.155 = 60,45 грн.; 28,05 грн. - 15 березня 2017 року х 2.177 = 61,06 грн.; 28,05 грн. - 11 квітня 2017 року х 2.216 = 62,16 грн.; 28,05 грн. - 18 травня 2017 року х 2.265 = 63,53 грн.; 28.05 грн. - 09 червня 2017 року х 2.265 = 63,53 грн.; 28,05 грн. - 13 липня 2017 року х 2.301 = 64,54 грн.; 28,05 грн. - 06 вересня 2017 р. х 2.305 = 64,65 грн.; 28,05 грн. - 20 вересня 2017 року х 2.310 = 64,80 грн.; 28,05 грн. - 11 жовтня 2017 року х 2.310 = 64,80 грн.; 28,05 грн. - 29 листопада 2017 року х 2.359 = 66,17 грн.; 28,05 грн. - 22 грудня 2017 року х 2.383 = 66,84 грн.

Всього: 24,23 + 91,08 + 91,08 + 56,63 + 58,23 + 59,27 + 59,80 + 60,45 + 61,06 + 62,16 + 63,53 + 63,53 + 64,54 + 64,65 + 64,80 + 64,80 + 66,17 + 66,84 = 1142 грн. 85 коп.

Десять процентів від суми позики (10% від 50 000 ) становить 5 000 грн.

Кількість часткових повернень (стягнень, з липня 2016 р. - грудень 2017 р.) - 18.

Сума яка підлягає стягненню 90 000 грн. (18 х 5000 грн.).

Проценти за користування грошима згідно листа від 15 червня 2012 року:

3 проценти від суми позики (3% від 50 000 ): 1 500 грн. Кількість місяців з 01 червня 2012 року по 01 січня 2018 року - 67. Сума яка підлягає стягненню 100 500 грн. (67 х 1500).

Згідно вимог позивача, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить: 191 642 грн. 85 коп. (1 142.85 + 90 000 + 100 500).

Судові витрати в сумі 3 141,78 грн, які позивач просить суд також стягнути з відповідача, складаються з судового збору 1 916,43 грн.; витрати пов`язані з прибуттям до суду - 666,90 гривень; компенсація за відрив від звичайних занять - 558,45 гривень.

Враховуючи вищевказане, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 191 642,85 грн., судові витрати в сумі 3 141,78 грн. з них судовий збір 1 916,43 гривні, витрати пов`язані з прибуттям до суду 666,90 грн. та компенсацію за відрив від звичайних занять в сумі 5 458,45 грн.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму трьох процентів річних за договором позики від 06 жовтня 2010 року, нарахованих за період з 06 лютого 2015 року по 06 лютого 2018 року включно, в розмірі 4 500 ( чотири тисячі п`ятсот) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 44,07 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, мотивовано тим, що відповідач не заперечував, що 06 жовтня 2010 року він отримав позику від позивача в сумі 50 000 грн., та до цього часу борг не повернув, таким чином грошове зобов`язання боржника є простроченим, а тому на підставі ст. 625 ЦК України стягненню підлягають 3 відсотка річних за період прострочення боргового зобов`язання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно скасував заочне рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року, яке з 26 липня 2018 року знаходилось на виконанні в Першотравенському міському відділі державної виконавчої служби, оскільки ОСОБА_2 була подана заява про перегляд цього рішення, підставою для скасування якого стала поважність неявки в судове засідання, тоді як відповідач умисно неотримував судові повістки, чим вводив суд в оману

Суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат за договором позики, оскільки кошти повернуті після 15 січня 2014 року вважаються простроченими і висновок суду стосовно того, що інфляційні втрати розраховуються тільки на невиплачені кошти, є помилковим.

Вважає, що судом залишено поза увагою той факт, що між сторонами було погоджено умови договору позики, зокрема п.6, за змістом якого відповідач визнав стягнуті з нього десять процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики.

При цьому індекс інфляції, 3 процента річних від простроченої суми ст.625 ЦК України та проценти за позикою (ст.1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

На підставі вищенаведеного, судові витрати розподілені судом з порушенням процесуального закону (а.с.48-53).

Відповідач правом, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористався.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно умов договору позики від 06 жовтня 2010 року позивач ОСОБА_1 , надав відповідачеві ОСОБА_2 , безпроцентну грошову позику у вітчизняній валюті 50 000 гривень строком - до вимоги.

Пунктом 6 договору передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник (відповідач) сплачує позикодавцю (позивачеві) суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 10 процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики, що підтверджується копією вказаного договору ( а.с.10).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

17 червня 2015 року за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 , було стягнуто з ОСОБА_2 , суму боргу за договором позики від 06 жовтня 2010 року в розмірі 50 000 гривень та 750 грн. судового збору ( а.с. 96-98).

Судовим рішенням було встановлено, що позика між сторонами відбулася безпроцентною. Також в рішенні вказано, що позивач ОСОБА_1 , звернувся до відповідача ОСОБА_2 , з вимогою про повернення боргу наприкінці 2013 року. Суд вважає, що саме з цього часу позивач повинен розраховувати вимоги, пред`явлені до відповідача у даному позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишено без змін рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року ( а.с.99).

Отже, рішення на даний час є чинним. Згідно з положеннями статті 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення . Відповідно до статті 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Позивач звернувся з даним позовом до суду 06 лютого 2018 року, що підтверджується відміткою суду за вхідним № 385 (а.с.2) майже через три роки після задоволення його позову про стягнення з відповідача суми боргу 50 000 гривень та судового збору 750 грн.

В позові ОСОБА_1 посилається на те, що на даний час сума боргу йому не повернута, а відповідач добровільно погодився на нарахування, та стягнення з нього 3 відсотків від суми позики, та щомісячні проценти в сумі 1 500 гривень за користування грошима (позики), відповідно до п.6 договору позики від 06 жовтня 2010 року та иста відповідача від 15 червня 2012 року.

Згідно даних зведеного виконавчого провадження № 47922780 по виконанню рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року, станом на 01 січням 2018 року з відповідача було стягнуто всього 524,83 гривні.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, та на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунку наданого позивачем (а.с.8), в пунктах з 4 по 18, розраховано суму інфляції, як за несвоєчасне повернення позики в період з 01 червня 2012 року по 01 липня 2016 року, що за підрахункам позивача становить 1142,85 гривень. При цьому позивач, розрахувавши індекс інфляції за період з 01 червня 2012 року по 01 липня 2016 рік, фактично суму інфляції розрахував за грошові стягнення проведені у період з 08 липня 2016 року по 22 грудня 2017 року.

Відмовляючи у задоволені цих позовних вимог суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про помилковість таких тверджень позивача, оскільки позикодавець несе втрати від неповернутої суми заборгованості, а розмір індексу інфляції повинен розраховуватися від суми боргу, яку позивач не отримав.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача десяти відсотків від суми позики по поверненню кожної частки позики, як вказано у п. 6 договору від 06 жовтня 2010 року, оскільки позивачем проведено розрахунок виходячи зі всієї суми боргу в розмірі 50 000 гривень і вважає, що по кожному проведеному стягненню з відповідача на його користь слід нарахувати та стягувати 10% від 50 000 гривень, а саме 5000 гривень, кількість стягнень рахує 18 та прохав суд стягнути на його користь з відповідача 90 000 гривень.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази у розумінні ст.ст. 76 81 ЦПК України на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, а саме, щодо підтвердження доводів позивач про часткове погашення суми боргу, які він отримав за виконавчим листом, виданим на виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року

Надана позивачем комп`ютерна роздруківка інформації ( а.с.8), не є неналежним доказом на підтвердження виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року, оскільки не має вихідного номеру та адресату кому вона видана, відсутні реквізити установи, яка її видала та джерела її отримання. Крім того, у вказаній роздруківці зазначено, що інформація зроблена по виконавчому листу № 186/928/14-ц від 21 січня 2015 року, тоді як сам виконавчий лист про стягнення з відповідача ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , на суму боргу 50 000 грн. був виданий після набрання чинності судовим рішенням, яке ухвалено апеляційним судом Дніпропетровської області лише 17 червня 2015 року (а.с.96). Інших доказів щодо виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у примусовому порядку в матеріалах справи не має.

Також, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача щомісяця 3 процентів за користування грошима згідно листа від 15 червня 2012 року, оскільки аркуш паперу на якому рукописним шрифтом зазначено вісім сум у гривневому еквіваленті на загальну суму 470 000 гривень (а.с.11), гн є борговим документом у розумінні ст.1046 ЦК України, а обставини за якими був написаний вказаний лист відповідачем заперечується.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини позики, які регулюються ст.1046 ЦК України, згідно якої, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Оскільки відповідачем не заперечується, що грошова позика ним так і не була повернута позивачу, задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення на його користь суми боргу у розмірі 4 500 грн.

Вказана сума боргу правильно вирахувана судом першої інстанції в межах позовної давності на момент пред`явлення позову, зокрема за період з 06 лютого 2015 року по 06 лютого 2018 року (звернення до суду з даним позовом), помножених на 3%, поділених на 100 та поділеного на 365 (днів у році), що узгоджується з правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц, відповідно до якої - правові наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені ст.625 ЦК України, застосовуються судом з урахуванням загального строку позовної давності, яка є тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Про застосування строку позовної давності було заявалено відповідачем у справі. (т.1 а.с. 228).

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог, вірно встановив фактичні обставини справи, а саме: наявність невиконаного грошового зобов`язання у відповідності до договору позики від 06 жовтня 2010 року, а тому заборгованість, яка виникла внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання повинна бути стягнута з відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно скасував заочне рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року, не заслуговують на увагу, та спростовуються висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) за змістом яких, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат за договором позики, оскільки кошти повернуті після 15 січня 2014 року вважаються простроченими і висновок суду стосовно того, що інфляційні втрати розраховуються тільки на невиплачені кошти на кошти є помилковим, не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розгляду у суді першої інстанції та повторного правового аналізу не потребують.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом залишено поза увагою той факт, що між сторонами було погоджено умови договору позики, зокрема п.6, за змістом якого відповідач визнав стягнуті з нього десять процентів від суми позики по кожному поверненню частки позики, отже 3 проценти річних від простроченої суми ст.625 ЦК України та проценти за позикою (ст.1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують, повторюють зміст позовної заяви та зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про допущені порушення процесуального закону при розподілі судових витрат, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи та частковим задоволенням вимог у розумінні правил ст.141 ЦПК України, зокрема принципами обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, безпідставне завищення позивачем позовних вимог.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида