Ухвала

Іменем України

13 жовтня 2020року

м. Київ

справа № 128/2728/15-ц

провадження № 61-12230ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), третя особа - ОСОБА_1 , про визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним, виключення з державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотечного майна, зняття заборони відчуження майна,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 0 від 18 липня 2007 року; визнати недійсним договір іпотеки від 18 липня 2007 року; виключити з Державного реєстру іпотек запис за № 5321047 про обтяження іпотекою житлового будинку; зняти заборону відчуження житлового будинку та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за № 5321195 про заборону на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначав, що 18 липня 2007 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, за умовами якого він отримав грошові кошти в сумі 73 тис. дол. США із строком повернення 17 липня 2018 року та з процентною ставкою у розмірі 13 % річних, з можливістю зміни відсотків в передбаченому умовами порядку. Згідно пункту 1.3.5 договору цільове призначення кредиту - на споживчі цілі.

18 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» у забезпечення виконання кредитних зобов`язань укладено договір поруки № 127546.

18 липня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки. Предметом договору іпотеки є житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Заявник посилався на те, що при укладанні кредитного договору від 18 липня 2007 року відповідач не надав йому повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, внаслідок чого він позбавлений можливості реально оцінити суму переплати, процентну ставку та доцільність отримання кредиту. Також положення договору, яке містить умови та зміни у витратах, щодо плати за обслуговування кредиту, реальна процентна ставка значно вища ніж зазначено в договорі.

Зазначав, що додаткові угоди до договору від 24 лютого 2010 року, 06 травня 2010 року та 23 липня 2010 року не підписував, оскільки йому про їх існування не було відомо.

Вказував на те, що при укладенні кредитного договору були порушені його права як споживача кредитних послуг договору споживчого кредиту.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_2 до суду з указаним позовом.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суди, відмовляючи в задоволенні позову, виходили з того, що кредитний договір укладений у відповідності до вимог чинного законодавства. Договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_2 під час укладення договору не заявляв, що йому не зрозумілі умови договору та в подальшому вносив завдаток за виконання вказаного договору. Крім того, судами зазначено, що при укладенні оспорюваного правочину вимога статті 203 ЦК України не порушена, договір укладений у встановленому законом порядку та формі, чітко визначає істотні умови, порядок виконання та дійсності кредитного договору.

У серпні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року, здана до поштового відділення зв`язку 12 серпня 2020 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого частиною першою статті 390 ЦПК України.

У клопотанні, доданому до касаційної скарги, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на те, що копію оскаржуваної постанови отримала 24 січня 2020 року, в підтвердження чого надає конверт поштової кореспонденції. Крім того, зазначає, що з 24 січня по 07 лютого 2020 року знаходилась на лікуванні в амбулаторному режимі, в підтвердження чого надає довідку товариства з обмеженою відповідальністю «Оксфорд Медікал-Вінниця» № 13/980 від 08 лютого 2020 року. Також, зазначає, що з 11 лютого по 17 лютого 2020 року знаходилась на стаціонарному лікуванні, а з 17 лютого 2020 року по 23 лютого 2020 року продовжувала лікуватися вдома, в підтвердження чого надає довідку медичного центру «Статус» від 17 лютого 2020 року. Крім того, зазначає, що з 26 лютого по 10 березня 2020 року знаходилась на лікуванні у лікаря-терапевта ОСОБА_3 , в підтвердження чого надає копію довідки, з якої вбачається, що ОСОБА_1 в період з 26 лютого по 10 березня 2020 року знаходилась на лікуванні в амбулаторному режимі. Також, зазначає, що не мала можливості вчасно звернутись до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою у зв`язку із запровадженням на території України карантину.

Частиною другою статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Частиною третьою статті 390 ЦПК України передбачено, що строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин, він підлягає поновленню.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заявник обґрунтовує касаційну скаргу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, 27 січня 2016 року в справі № 6-1912цс15, 30 березня 2016 року в справі № 6-533цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Судами встановлено, що 17 січня 2019 року Вінницьким районним судом Вінницької області ухвалено рішення в справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яким з відповідачів стягнуто солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 липня 2007 року в розмірі 48 269,80 дол. США, з яких 36 368,16 дол. США - кредитна заборгованість; 11 901,64 дол. США - заборгованість по процентам, а також стягнуто пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 243 321 грн 07 коп., з яких 170 282 грн 80 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 64 038 грн 27 коп. - пеня за прострочення сплати процентів. Вирішено питання про судові витрати.

Також 17 січня 2019 року ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» залишено без розгляду та ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 17 січня 2019 року заяву про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом - повернено заявникові.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 04 квітня 2019 року ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 17 січня 2019 року скасовані. В цій частині направлено справу на новий розгляд в суд першої інстанції. Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 січня 2019 року залишено без змін.

Заперечуючи позов ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору № 0 від 18 липня 2007 року недійсним.

У подальшому, збільшуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір іпотеки від 18 липня 2007 року; виключити з Державного реєстру іпотек запис за № 5321047 про обтяження іпотекою житлового будинку; зняти заборону відчуження житлового будинку та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за № 5321195 про заборону на нерухоме майно.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 липня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого останнім отримано грошові кошти в сумі 73 тис. дол. США із строком повернення 17 липня 2018 року та з процентною ставкою у розмірі 13 % річних, з можливістю зміни відсотків в передбаченому умовами порядку. Згідно пункту 1.3.5 договору цільове призначення кредиту - на споживчі цілі.

18 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір поруки № 127546, а також договір іпотеки. Предметом іпотеки є житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

У послідуючому між сторонами було укладено три додаткових угоди, за якими змінювались графіки повернення кредиту та у випадку порушення умов угод Банк набував, зокрема, право на дострокове повернення кредиту.

22 лютого 2008 року позивачем на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення про зміну системи нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу.

Умови договору ОСОБА_2 належним чином не виконуються.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що додаткові угоди до договору від 24 лютого 2010 року, 06 травня 2010 року та 23 липня 2010 року не підписував, оскільки йому про їх існування не було відомо.

Однак, судами попередніх інстанцій зазначено, що позовні вимоги стосовно додаткових угод ОСОБА_2 не заявлялись.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній, на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про те, що на момент укладення кредитного договору були відсутніми правові підстави, які б свідчили про його недійсність. Боржник був обізнаний щодо суми кредиту, процентної ставки та умов кредитування на час укладання кредитного договору № 0, укладеного 18 липня 2007 року, що підтверджується підписом позивача.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає, що обставини, які б свідчили про порушення статті 203 ЦК України відсутні, і при розгляді даної справи судами не встановлені, тому відсутні правові підстави для визнання кредитного договору та договору іпотеки, який є похідним від договору надання кредиту, недійсними.

Доводи касаційної скарги про те, що під час укладення кредитного договору в діях банка вбачався обман, є безпідставними, оскільки дані обставини не були предметом судового розгляду в судах попередніх інстанцій та не були заявлені позивачем в зустрічному позові, в якості підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, суди правильно визначили характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини та враховуючи, що ОСОБА_2 не довів наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору № 0 та договору іпотеки від 18 липня 2007 року, суди дійшли до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд у постановах від 30 квітня 2020 року в справі № 621/2193/16-ц, 30 червня 2020 року в справі № 686/1296/17, викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи касаційної скарги про не врахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, 27 січня 2016 року в справі № 6-1912цс15, 30 березня 2016 року в справі № 6-533цс16, є необґрунтованими, оскільки вказані постанови стосуються умов передання в іпотеку майна, що є у спільній сумісній власності, та прийняті за наявності інших фактичних обставин справи.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним, виключення з державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотечного майна, зняття заборони відчуження майна відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов