Справа № 481/890/20
Провадж.№ 2/481/244/2020
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

07.10.2020 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді Уманської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кузьміної Н.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Кучерявої О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новий Буг, Миколаївської області, цивільну справу в порядку загального позовного провадження, за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Новобузької міської ради Миколаївської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,,

Встановив:

06.07.2020 р. позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовною заявою про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що 14.07.1988 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Рішенням Виконавчого комітету Новобузької районної ради народних депутатів № 229 від жовтня 1991 року відповідачу ОСОБА_2 та членам його сім`ї виділено двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а 01.04.1994 року позивачів та відповідача було зареєстровано у вказані квартирі. Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області 02.06.2015 року шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано. Починаючи з грудня 2002 року і по теперішній час відповідач ОСОБА_2 у вищевказаній квартирі не проживає, про що ОСББ «Піонер» 19.травня 2020 року було складено акт. Позивач декілька разів усно зверталась до відповідача із проханням знятися із реєстрації у квартирі, однак відповідач відмовився. Відповідач ОСОБА_2 з грудня 2002 року не приймає участі в оплаті комунальних послуг та протягом тривалого часу не проживає за місцем реєстрації. На підставі викладено позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просять визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді від 13.07.2020 року відкрито провадження у справі та справу призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 01.10.2020 року підготовче судове засідання було закрите, справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав наведених у позові. Пояснила, що після вселення до квартири фактично приватизацію закінчено не було, оскільки відповідач чинив перешкоди для того, а вона сама не могла нічого вирішити, оскільки ордер на вселення та рішення про приватизацію було видане саме на ім`я відповідача ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. У судове засідання не з`явилась, заяв про відкладення розгляду справи не направила, позивач ОСОБА_1 просила справу розглянути у відсутності ОСОБА_3 , яка не має можливості з`явитися.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Суду пояснив, що в 1986 році він був евакуйований із 10-ти км. Зони відчудження від Чорнобильської катастрофи, і як постраждалий від Чорнобильської катастрофи отримав на пільгових умовах 2-х кімнатну квартиру на всіх членів сім`ї, тобто на нього, та позивачів по справі, які є його колишньою дружиною та донькою. Однак сімейне життя не склалося, шлюб із позивачкою ОСОБА_1 було розірвано, а нею створені умови, неможливі для спільного проживання, внаслідок вчинення постійних сварок, коли відповідач навіть був змушений звертатися до поліції зі скаргами на неправомірні дії позивачки ОСОБА_1 . В послідуючому відповідач ОСОБА_2 переїхав на тимчасове проживання до м. Обухів, Київської області, де у нього була робота. Також пояснив, що закінчити процедуру приватизації квартири він не міг, оскільки позивачка ОСОБА_1 чинила йому у тому перешкоди, разом із тим при оплаті комунальних послуг вона користувалася пільгами, право на які отримав саме відповідач. Крім того, він пояснив, що він періодично приїжджає до квартири, у якій зареєстрований, оскільки має ключ він дверей, а зараз взагалі повернувся проживати в дану квартиру, оскільки з 30.04.2020 року його офіційно звільнено з роботи.

Представник третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що після отримання ордеру та вселення до квартири позивачами та відповідачем по справі дії з подальшої приватизації квартири не проводились, а тому оскільки юридично право власності не зареєстроване ні за ким, вирішення даної справи залишила на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Рішенням Новобузької районної Ради народних депутатів від жовтня 1991 року, № 229, відповідачу ОСОБА_2 із складом сім`ї три чоловіка, було виділено квартиру АДРЕСА_3 ( а.с.27-29).

Довідкою Новобузької міської ради Миколаївської області від 28.09.2020 року за вих. № С-99702.06 встановлено, що квартира АДРЕСА_2 надано ОСОБА_2 відповідно Ордера № 046293 від 18.10.1991 року, однак станом на 23.09.2020 року вона не приватизована. ( а.с.80) а з довідки від 30.09.2020 року, за вих. № 1177-02-12 встановлено, що вказаний будинок не перебуває на балансі Новобузької міської ради Миколаївської області (а.с.83)

Згідно карток прописки за Формою А у квартирі АДРЕСА_2 . Новому Бузі прописані ОСОБА_2 , ОСОБА_5 з 01.04.1994 року; ОСОБА_6 з 01.04.1994 року, потім була знята з реєстрації, на даний час зареєстрована в квартирі з 10.09.2011 року; ОСОБА_7 з 08.08.2012 року; ОСОБА_8 з 22.11.2013 року( а.с.30-40) .

Згідно довідки ОСББ «Піонер» від 19.05.2020 року за вих. №5 оплату за комунальні послуги по ОСББ та обслуговування прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 надходять він ОСОБА_1 з 29.06.2006 року ( а.с.14), що також частково підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг за 2019 2020 роки ( а.с.15-26).

З посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 30.09.2014 року (повторно) (а.с.79) встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є особою, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Новобузької РДА Миколаївської області, від 19.09.2016 року ОСОБА_2 перебував на обліку як потерпілий внаслідок Чорнобильської катастрофи 2-Б категорії і до 01.10.2016 року отримував пільги на житлово-комунальні послуги ( а.с.82), що не заперечувала і сама позивачка в судовому засіданні.

З Акта не проживання від 19.05.2020 року складеного головою ОСББ «Піонер» встановлено, що ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає. ( а.с.12).

Однак із записів у трудовій книжці відповідача серії НОМЕР_2 видно, що до 30.04.2020 року він працював, в тому числі у Київській області, у зв`язку із чим там і проживав ( а.с.92-93).

Разом із тим, суд не може прийняти як доказ Талон-повідомлення № 86 від 12.04.2013 року, оскільки з нього неможливо встановити хто був заявником до Новобузького РВ УМВС Миколаївської області, а також зміст самої заяви ( а.с.с77)

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналогічні положення закріплені у ст.9 ЖК України, за якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

За ст.270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04, п.50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява №30856/03, п.41.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Статтею 61ЖК Української РСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається на підставі ордера у письмовій формі між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд обов`язково повинен з`ясувати, з яких причин особа відсутня, чи не чиняться особі перешкоди у користуванні (наприклад, вчинення власником перешкод у користуванні квартирою такій особі), чи є причини відсутності поважними, чи дійсно особа втратила право користування.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Як пояснив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , і даний факт не заперечувався позивачами він повернувся проживати до квартири влітку 2020 року, де проживає і на даний час.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

При цьому, встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , потенційно може бути спільною сумісною власністю позивачів та відповідача, так як вона (квартира) була передана для приватизації останніми згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», тим самим, відповідач ОСОБА_2 є наймачем вказаної квартири.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Факт несплати відповідачем витрат за надані комунальні послуги не є підставою для визнання його втратившим право користування вказаним житловим приміщенням. В суді встановлено, та не оспорено сторонами по справі, що в сім`ї сторін по справі склалися неприязні відносини, в наслідок яких спільне проживання було неможливим. Крім того, сторони і надалі намагаються вчинити дії щодо приватизації вищевказаної квартири. Іншого постійного місця проживання відповідач не має, в Київській області проживав тимчасово, оскільки там було його місце роботи.

Окрім того, під час розгляду справи було встановлено, що балансоутримувачем будинку АДРЕСА_4 є ОСББ «Піонер», тоді як сторони по справі не заявляли клопотань про залучення його до участі у справі, а сам суд на стадії розгляду справи по суті позбавлений такої можливості.

З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих учасниками справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зазначені позивачами обставини про те, що відповідач без поважних причин був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про відмову відповідача від права на приватизацію та подальше проживання у квартирі, позивачі не довели, що відповідач має інше постійне місце проживання, чи реєстрація відповідача, якимось чином їм заважає, на підставі чого в задоволенні позову позивачам слід відмовити у зв`язку з його безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 258,259,263-265,268,273,274-279 ЦПК України, суд

Ухвалив :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Новобузької міської ради Миколаївської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , проживає за адресою: ( АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: ( АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_1 .

Третя особа: виконавчий комітет Новобузької міської ради Миколаївської області , , КОАТУУ:, адреса : площа Свободи, 42, м. Новий Буг, Миколаївської області.

Повний текст рішення виготовлено 15.10.2020 року.

Суддя Уманська О.В.