Провадження № 22-ц/801/1444/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 рокуСправа № 127/15802/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року, ухвалене суддею Вохміновою О.С. в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк», ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив:

У липні 2015 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною 26.01.2015, реєстраційний №67.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.09.2008 між нею та банком укладено іпотечний договір на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 05.09.2008.

Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , що належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.03.2008, та в якій вона проживала з неповнолітньою дочкою - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28.06.2015 під час примусового виконання рішення суду про виселення її та неповнолітньої дочки з квартири, яка є предметом іпотеки, вона дізналась про те, що 26.01.2015 між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, яка використовувалася нею та її неповнолітньої дочкою як місце постійного проживання. Іншого нерухомого майна у власності в них не має.

Враховуючи викладене, просила визнати договір купівлі-продажу вказаної квартири недійсним через відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування щодо вчинення правочину, а також у зв`язку з укладенням вказаного договору під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: ст. 29 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а також не застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 25 квітня 2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.06.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Вінницької області від 25.04.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, беручи до уваги висновки Верховного Суду, які були підставою для скасування судового рішення апеляційної інстанції, переглянувши обставини справи на предмет їх законності, дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами, при неодноразовому розгляді справи встановлено, що 05.09.2008 між ВАТ «Мегабанк» (правонаступник ПАТ «Мегабанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 21 900 доларів США строком до 04.09.2018.

Того ж дня на забезпечення виконання кредитного зобов`язання між сторонами кредитної угоди був укладений іпотечний договір №83-01ПВ/2008-з, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. та зареєстрований в реєстрі №4598.

Згідно з умовами договору іпотеки ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м. (а.с.3 т.1) .

Вказана квартира належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.03.2008, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради та зареєстрованого КП «Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації за реєстровим №632 в книзі №66 (а.с.67 т.1).

Пунктом 5.1. іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 5.2.1. іпотечного договору, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: іпотекодержатель має право при зверненні на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку, встановленому чинним законодавством.

На підставі іпотечного застереження, викладеного в п. 5.2.1 іпотечного договору та на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», 26.01.2015 між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстровано в реєстрі за №67 (а.с.65-66).

Відповідно до пункту 1.1 даного договору банк, як іпотекодержатель, передав у власність покупцю ОСОБА_3 спірну квартиру.

Одна із підстав вимоги позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним - це укладання оспорюваного правочину за відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладання такого договору, адже порушуються права малолітньої дочки (13 років), яка проживає в цій квартирі та користується нею.

Суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 , з метою отримання бажаного кредиту, підробила довідку із ЖЕК № 12 про її одноособове проживання в спірній квартирі, і взявши до уваги правову позицію Верховного Суду у справі № 6-300цс15, прийшов до висновку, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки його правильність підтверджується правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 6-300цс15, яка згідно з ч. 5 ст. 411 ЦПК України є обов`язковою для судів.

До цього висновку суд першої інстанції добавив, що житлові права малолітньої доньки позивача не порушуються, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу в спірній квартирі ні ОСОБА_1 , ні її дочка не були зареєстровані, і позивач не надала доказів, що саме на момент укладення спірного договору вона із дитиною фактично проживали у спірній квартирі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду в цій частині, оскільки судом не надано аналізу доказам, якими позивач обґрунтовує обставини проживання та користування спірною квартирою.

Суд першої інстанції, стверджуючи про це, взяв до уваги довідку МКП «ЖЕК № 12» (№607), яка подавалась нотаріусу для посвідчення договору станом на 23.01.2015, відповідно до якої зареєстрованих осіб в спірній квартирі немає.

Колегія суддів звертає увагу, що дана довідка (Ф-3), крім інших документів, надавалась приватному нотаріусу для посвідчення нею спірного договору купівлі-продажу, і саме банк, як продавець, як особа, яка заінтересована у продажу, надав цю довідку, а не ОСОБА_1 .

Дана довідка за своїм змістом відповідає існуючим на той час обставинам, адже на момент укладання спірного договору ОСОБА_1 разом з дитиною була знята з реєстрації, і знята з реєстрації в рамках примусового виконання судового рішення у цивільній справі про виселення та зняття з реєстрації місця проживання її та її доньки ( рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2014 року позов ПАТ «Мегабанк» задоволено: виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з спірної квартири та зобов`язано Управління ДМС України у Вінницькій області зняти останніх з реєстрації).

Слід звернути увагу на той факт, що за заявою стягувача - ПАТ «Мегабанк», поданою ним 17.01.2015, на наступний день старшим державним виконавцем Вишенського відділу ДВС ВМУЮ у Вінницькій області відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа, виданого 15.08.2014 Вінницьким міським судом про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (зворот а.с. 199).

Постановою цього ж державного виконавця від 28.05.2015 згадане виконавче провадження закінчено у зв`язку з його фактичним виконанням. В цій постанові державний виконавець вказує, що згідно Акту державного виконавця від 28.05.2015, боржника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виселено з квартири. Рішення суду виконано (а.с.199).

Отже, з описаної ситуації можна зробити висновок, що банк 26 січня 2015 року, усвідомлюючи, що рішення суду про виселення ОСОБА_1 та її доньки не виконано, а отже знав, що в спірній квартирі проживають ОСОБА_1 з донькою, з незрозумілих причин не повідомив нотаріуса про факт проживання останніх в спірній квартирі та уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу.

Рішення апеляційного суду від 28 липні 2014 року в подальшому було скасовано касаційною інстанцією, і при новому перегляді апеляційним судом справи, ухвалою цього суду від 12 травня 2016 року відмовлено в задоволенні позову банку про виселення.

З грудня 2016 року ОСОБА_1 та її донька зареєструвались знову в цій квартирі.

Непрямим доказом того, що ОСОБА_1 з донькою проживала в цій квартирі є факт направлення банком на адресу спірної квартири вимоги про усунення порушення умов кредитного договору, остання з яких була направлена 16.07.2014.

Також рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2014 у справі про виселення та зняття з реєстраційного обліку, яке ухвалою апеляційного суду від 12 травня 2016 року залишено без змін, встановлено, що відповідно до Акту, складеного 28.04.2014 комісією МКП «ЖЕК № 12», за адресою спірної квартири проживає ОСОБА_1 та її дочка - ОСОБА_4 .

Неспростованим відповідачем залишається той факт, що спірна квартира є єдиним житлом для ОСОБА_1 та її доньки, які завжди - з моменту укладення договору іпотеки і до дня укладення спірного договору, і на час розгляду апеляційної скарги, в ній проживали та користувались нею.

Суд першої інстанції не обґрунтовано зазначив, що житлові права малолітньої доньки можуть бути забезпечені за рахунок обох батьків, адже суд не встановив місце проживання батька малолітньої ОСОБА_2 та наявність у нього власного (чи орендованого) нерухомого майна, і так само суд не встановив наявність іншого житла в позивачки.

Описані вище докази не впливають на правильний висновок суду першої інстанції про неможливість визнати недійсним договір купівлі-продажу через відсутність згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомості, якою користується малолітня дитина, однак, ці докази, мають важливе, вирішальне значення при дослідженні іншої підстави позову - відчуження квартири в примусовому порядку без згоди іпотекодавця під час дії норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Верховний Суд, скасовуючи останню постанову Вінницького апеляційного суду від 23 квітня 2018 року у даній справі та направляючи справу на новий розгляд до апеляційної інстанції, вказав про помилковість посилання апеляційного суду на те, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки звернення стягнення не було примусовим (позивач добровільно погодився на умови іпотечного договору).

Такий висновок Верховного Суду, що став підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, в силу ч. 5 ст. 411 ЦПК України є обов`язковим при новому перегляді рішення суду.

Отже, при новому розгляді апеляційної скарги, як вказано в постанові ВС, слід перевірити доводи апелянта про те, що спірне житло, яке використовується нею як постійне місце проживання, продане банком під час дії заборони на відчуження такого майна.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду, і викладені в постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

У даній справі встановлено, що відповідно до пункту 5.1. іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 5.2.1. іпотечного договору, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: іпотекодержатель має право при зверненні на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку, встановленому чинним законодавством.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Отже, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Апеляційний суд, дослідивши обставини справи на предмет їх відповідності нормам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», встановив, що ОСОБА_1 отримала кредит в іноземній валюті. Колегія суддів дійшла до висновку (описаний вище), що квартира, яка перебуває в іпотеці, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу використовувалась (і на даний час використовується) ОСОБА_1 та її малолітньою дочкою, як місце постійного їх проживання. У власності ОСОБА_1 чи її дочки, ОСОБА_2 , іншого нерухомого майна у власності не має. Загальна площа спірної квартири 30,3 кв.м (не перевищує 140 кв.м). Згоду на продаж своєї квартири ОСОБА_1 не надавала.

Ці обставини підтверджуються описаними вище доказами, і не спростовані відповідачами.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підсумовуючи сказане: оскільки договір купівлі-продажу було укладено щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому дії банку з відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідають вимогам статті 203 ЦК України. Позивач постійно проживає у спірній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м., іншого нерухомого майна у власності позивача немає, згоди на відчуження спірного майна вона не надавала, тому договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 26 січня 2015 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 , є недійсним.

Отже, мотиви апеляційної скарги в частині застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є обґрунтованими, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню з цих підстав.

Позиція суду першої інстанції з приводу того, що ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу, а отже не мала права звертатись з вимогою про визнання цього договору недійсним, є помилковою, оскільки існують правові позиції Великої Палати Верховного Суду та висловлені в постановах при перегляді цивільних справ з аналогічними спірними правовідносинами, і в тих справах розглядались по суті вимоги позивачів про визнання договорів недійсними, і позивачі теж не були сторонами оспорюваних договорів, та майно позивачів (власників майна) було в примусовому порядку без їх згоди відчужене іпотекодержателями.

Зокрема, постанова ВП ВС від 10 квітня 2019 року у справі №726/1538/16-ц, постанова ВП ВС від 20 листопада 2019 у справі №802/1340/18а, постанова ВП ВС від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18. В жодній із вказаних постанов не зроблений висновок про неправильно обраний чи про неефективний спосіб захисту обраний позивачами.

Крім того, колегія суддів вважає, що вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи щодо періоду реєстрації позивача в спірній квартирі, щодо постійного місця проживання в цій квартирі та щодо наявності у власності позивача іншого житла, які мають істотне значення для вирішення справи, а також суд неправильно застосував норму матеріального права, що виразилось у незастосуванні норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», і такі порушення в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового, яким вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням вимог позову та апеляційної скарги, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 243,60 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 365,40 слід стягнути в рівних частках з відповідачів: ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 січня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною 26 січня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №67.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок, а саме у рівних частках з кожного по 128 (сто двадцять вісім) гривень 30 копійок, а також судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 365 (триста шістдесят п`ять) гривень 40 копійок, а саме у рівних частках з кожного по 182 (сто вісімдесят дві) гривні 70 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2020 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко