Справа № 457/24/19
провадження №2/457/37/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Марчука В.І.,

з участю секретаря Мазурик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою комунальних послуг,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Трускавецького міського суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою комунальних послуг. Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 , в якій вона проживає разом з відповідачем, є приватизована, перебуває у спільній сумісній власності. Співвласниками квартири є вона, відповідач по справі, дочка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4 . Відповідач проживає з нею за одною адресою, однак в окремому приміщенні з окремим входом. Єдиним її доходом є її пенсія. Цільовий внесок в ОСББ становить 157,56 грн. У 2017 році вона зверталася до відповідача з позовом про відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою комунальних послуг. У заяві про збільшення позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_2 в її користь 1/4 частку понесених нею витрат на утримання квартири АДРЕСА_2 з період з червня 2016 року по червень 2019 року у розмірі 1105 грн. 11 коп.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвокатки Станкевич Х.З. надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, у якому сторона відповідача просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою комунальних послуг у розмірі 118 грн. 17 коп. за квітень-червень 2019 року, а в решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

Згідно ст. 68 ЖК Української РСР, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

Згідно ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до пункту 8 статті 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», співвласник - член об`єднання зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні платежі.

Відповідно до частини 6 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», заборгованість власників квартир по укладених договорах, пов`язаних з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг, стягується в судовому порядку.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, видане 21 березня 1997 року відділом приватизації державного житлового фонду Трускавецького міськвиконкому, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 /арк. справи 17/. Зі свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , виданого міськбюро ЗАГС у м. Трускавець Львівської області, вбачається, що батьками дитини є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 /арк. справи 18/.

Згідно ч. 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України майно що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Як уже зазначалося раніше та встановлено в судовому засіданні, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . Одночасно з правовстановлюючого документа на житло свідоцтва про право власності на квартиру, долученого до матеріалів справи, - встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , однак ОСОБА_1 до кола співвласників не належить. Той факт, що вона є матір`ю одного зі співвласників, на наділяє її правом власності на нерухоме майно, право власності на яке є у її дитини. Інших правовстановлюючих документів на зазначену квартиру у матеріалах справи немає.

За змістом ст.ст. 370, 372 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З матеріалів справи не встановлено, що між співвласниками квартири поставало питання про виділ часток з майна.

У позовній заяві та під час розгляду справи сторона позивача посилалася на ч. 1 ст. 360 ЦК України, відповідно до якої співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном, а також на ч. 1 ст. 544 ЦК України, згідно з якою боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, що припадає на нього. Суд вважає, що таке посилання позивачки на вказані правову норми є безпідставним, оскільки, як зазначено вище, квартира АДРЕСА_2 перебуває у спільній сумісній власності відповідача та двох інших осіб, а не у спільній частковій власності, де одна з часток належала б позивачці, а тому спірні відносини не регулюються ані ч. 1 ст. 360 ЦК України, ані ч. 1 ст. 544 ЦК України.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив,що між ним та позивачем не виникло жодних правовідносин, передбачених ст.544 ЦК України. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем обрано неправильних спосіб захисту свого порушеного права.

З огляду на те, що у ході розгляду не знайшли свого підтвердження факти, наведені позивачкою, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Згідно з довідкою серії 12ААА № 365233 ОСОБА_1 є інвалідом першої групи /арк. справи 19/, а відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 є також інвалідом першої групи /арк. справи 36/.

Оскільки обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 137, 141, 263-265, 268, 284-285 ЦПК України, с у д,-

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою комунальних послуг відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення у повному обсязі виготовлено 08 жовтня 2020 року.

Суддя: В. І. Марчук