Постанова

Іменем України

12 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 522/25959/15-ц

провадження № 61-9045св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна іпотечна установа,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у складі судді Чернявської Л. М. та постанову Одеського апеляційного суду

від 27 березня 2019 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної іпотечної установи, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Г. В., про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 30 липня 2007 року між нею та Акціонерним комерційним банком «Трансбанк» (далі - АКБ «Трансбанк», банк) укладений договір про іпотечний кредит № 601070001 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 740 256,00 грн на придбання та ремонт нерухомості, зі сплатою

14,00 процентів річних, з кінцевим терміном його повернення 30 липня

2018 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором:

- 30 липня 2007 року між ОСОБА_4 та АКБ «Трансбанк», укладений іпотечний договір № 60/ДIУ-5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г. В., зареєстрований у реєстрі за

№ 4717, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно житлового призначення, а саме: трикімнатну квартиру зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном загальною площею 64,4 кв. м, житловою площею 38,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

- 30 липня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та АКБ «Трансбанк», укладений договір поруки № 60/1, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором;

- 30 липня 2007 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та АКБ «Трансбанк», укладений договір поруки № 60/2, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

У порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 2.1. розділу 2 та пунктів 3.1., 3.2., розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168), банк до укладення оспорюваного кредитного договору, не надав їй, як споживачу, повну інформацію про умови кредитування, у тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Примірник кредитного договору вона отримала після його укладення, а тому не мала можливості належним чином ознайомитися з його умовами та була позбавлена можливості належним чином оцінити властивості такої послуги, а також можливі негативні для неї наслідки, що можуть настати внаслідок укладення такої угоди. Крім того, у кредитному договорі передбачені підстави набуття банком вимоги щодо повного погашення кредиту до настання кінцевого строку його погашення, тобто дострокового повернення суми кредиту, що свідчить про істотний дисбаланс сторін договору. Умови кредитного договору у їх сукупності також не відповідають вимогам статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки передбачають лише наявність прав у банку, та їх відсутність для позичальника, і навпаки - відповідальність за невиконання умов договору тільки для позичальника та відсутність відповідальності банку за порушення умов договору. Зазначене свідчить про те, що банк включив до кредитного договору положення, які відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими.

30серпня 2007 року між Державною іпотечною установою та АКБ «Трансбанк» укладений договір відсуплення права вимоги № 654, за умовами якого банк передає, а Державна іпотечна установа приймає всі права вимоги за:

- договором про іпотечний кредит від 30 липня 2007 року № 601070001, укладеним між банком та ОСОБА_1 ;

- іпотечним договором від 30 липня 2007 року № 60/ДIУ-5, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Філімоновою Г. В., зареєстрованим у реєстрі за № 4717, укладеним між банком та ОСОБА_4 ;

- договором поруки від 30 липня 2007 року № 60/1, укладеним між банком, позичальником і ОСОБА_2 ;

- договором поруки від 30 липня 2007 року № 60/2, укладеним між банком, позичальником і ОСОБА_5 .

Посилаючись на введення її банком в оману, що полягало у приховуванні дійсної, об'єктивної та повної інформації щодо надання їй фінансових послуг, а також на те, що умови кредитного договору є несправедливими по відношенню до неї, як споживача фінансових послуг, позивач просила визнати недійсним, з підстав, передбачених статтями 203 та 215 ЦК України, договір про іпотечний кредит від 30 липня 2007 року № 601070001, укладений між АКБ «Трансбанк» та ОСОБА_1 та іпотечний договір від 30 липня 2007 року № 60/ДIУ-5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г. В., зареєстрований у реєстрі за № 4717, укладений між АКБ «Трансбанк» та ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що умови оспорюваного договору є несправедливими та введення її відповідачем в оману. Позивач не зверталася до відповідача із заявою про надання їй додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, а також, згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не скористалася правом на відкликання згоди на укладення кредитного договору. Положення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначають, що у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги, відзиву на неї

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року і постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року, та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій не урахували та не надали належної оцінки її доводам про те, що оспорюваний кредитний договір не містить інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість усіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, що свідчить про істотне порушення АКБ «Трансбанк» її прав, як споживача кредитних послуг. Ураховуючи не надання банком усієї необхідної інформації, вона була позбавлена можливості належним чином оцінити властивості кредитної послуги та можливі негативні для неї наслідки. Крім того, відповідач, у порушення принципу змагальності, не довів, що банк виконав вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 2.1. розділу 2 та пунктів 3.1., 3.2., розділу 3 Правил № 168 щодо доведення до відома споживача умов кредитування та сукупної вартості кредиту.

Умови кредитного договору були запропоновані банком як публічна пропозиція для необмеженого кола фізичних та юридичних осіб, а тому вона була позбавлена права та можливості впливати на зміст умов договору та змінювати їх. Встановивши умови кредитного договору, банк взяв на себе обов'язок приведення його у відповідність до вимог чинного законодавства України, а тому невиконання зазначеного обов`язку має наслідком недотримання вимог чинного законодавства України та порушення прав споживача, а також принципів добросовісності, справедливості і розумності.

Вирішуючи зазначений спір, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки аналізуючи положення кредитного договору у їх співвідношенні з обсягом прав, що наданий кредитним договором позичальнику, і які фактично не окреслені у тексті договору, можна дійти висновку про очевидний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору не на користь споживача, зокрема передбачені банком підстави набуття вимоги щодо повного погашення кредиту до настання кінцевого строку його погашення, можливість дострокового розірвання договору в односторонньому порядку у будь-який час, та з неокреслених у договорі підстав, навіть у випадку не істотного порушення умов кредитного договору споживачем, що свідчить про те, що умови кредитного договору для споживача є дискримінаційними.

У червні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

від Державної іпотечної установи, у якому відповідач просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували норми матеріального права. Зазначав, що твердження ОСОБА_1 про незрозумілість, неповноту інформації про умови кредитування не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до пункту 9 кредитного договору позичальник підтвердила, що володіє усіма документами, що необхідні для оформлення кредитного договору, у повному обсязі розуміє усі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором та погоджується з ними, зміст, умови, порядок виконання цього договору та наслідки його укладення їй роз`яснені та зрозумілі. Не відповідають дійсності і посилання ОСОБА_1 про відсутність у кредитному договорі встановлення відповідальності за порушення його умов з боку банку, оскільки зазначене передбачено у пунктах 5.1, 5.2 договору. Крім того, не можна вважати несправедливими умови кредитного договору, які передбачають право кредитора вимагати від позичальника дострокового повернення усієї суми кредиту, оскільки таке право прямо передбачене статтею 1050 ЦК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з місцевого суду .

Матеріали справи надійшли до Верховного Суду у червні 2019 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 30 липня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Трансбанк» укладений договір про іпотечний кредит № 601070001, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 740 256,00 грн на придбання та ремонт нерухомості, зі сплатою 14,00 процентів річних, з кінцевим терміном його повернення 30 липня 2018 року.

Відповідно до пункту 9.2. кредитного договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує, у тому числі: що позичальник у повному обсязі розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними; зміст, умови, порядок виконання цього договору та наслідки його укладення позичальникові роз`яснені та зрозумілі. Договір підписаний ним без будь-якого тиску з боку кредитора або третіх осіб, а також відсутній збіг тяжких обставин, що обумовив його укладення.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором:

- 30 липня 2007 року між ОСОБА_4 та АКБ «Трансбанк», укладений іпотечний договір № 60/ДIУ-5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г. В., зареєстрований у реєстрі за

№ 4717, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно житлового призначення, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 64,4 кв. м, житловою площею 38,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

- 30 липня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та АКБ «Трансбанк», укладений договір поруки № 60/1, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором;

- 30 липня 2007 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та АКБ «Трансбанк», укладений договір поруки № 60/2, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

30серпня 2007 року між Державною іпотечною установою та АКБ «Трансбанк» укладений договір відсуплення права вимоги № 654, за умовами якого банк передає, а Державна іпотечна установа приймає всі права вимоги за:

- договором про іпотечний кредит від 30 липня 2007 року № 601070001, укладеним між банком та ОСОБА_1 ;

- іпотечним договором від 30 липня 2007 року № 60/ДIУ-5, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Філімоновою Г. В., зареєстрованим у реєстрі за № 4717, укладеним між банком та ОСОБА_4 ;

- договором поруки від 30 липня 2007 року № 60/1, укладеним між банком, позичальником і ОСОБА_2 ;

- договором поруки від 30 липня 2007 року № 60/2, укладеним між банком, позичальником і ОСОБА_5 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) .

Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі

№ 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зараз і надалі у редакції чинній на час укладання оспорюваного кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Так, відповідно до частини сьомої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Наведене дає підстави для висновку, що Законом України «Про захист прав споживачів» чітко визначено наслідки надання недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.

Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові

від 10 червня 2020 року у справі № 522/14440/15-ц (провадження

№ 61-38756св18).

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зазначений правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Установивши, що під час укладення договору про надання кредиту

ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, ураховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши характер правочину та погодила всі його істотні умови, отримавши кредитні кошти тривалий час виконувала зобов`язання з їх повернення, не заявляла жодних претензій щодо незрозумілих чи несправедливих умов кредитного договору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору, та іпотечного договору, укладеного на його забезпечення.

Верховний Суд зауважує, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачу інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Права споживача підлягають захисту у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, у випадках та спосіб, встановлений частиною сьомою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, яка не передбачає визнання недійсним договору у зв`язку із наданням неповної, недостовірної або несвоєчасної інформації про послуги (продукцію).

Посилання заявника на те, що умови кредитного договору є неправедливими, оскільки пунктом 5.2.4 кредитного договору визначено право кредитора вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати процентів за користування ним та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором та забезпечувальними договорами є неспроможними, оскільки право кредитора вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася несплаченої, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, прямо передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у позовній заяві та апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак