ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 648/2516/18 Головуючий в І інстанції Сокирко Л.М.
Номер провадження 22-ц/819/1273/2020 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарЛитвиненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Петряєв Володимир Вікторович, на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Сокирко Л.М. від 18 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Позов обґрунтовано тим, що відповідно до постанови Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2018 року за ним визнано право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Його право власності на цей будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 27 червня 2014 року за реєстраційним номером 3.

В належному йому житловому будинку проживає відповідачка ОСОБА_1 , з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 2002 року по 20 вересня 2016 року, а також відповідач ОСОБА_3 (онук ОСОБА_1 ).

У зв`язку з проживанням відповідачів у належному йому житловому будинку він не може користуватися ним. На даний час відповідачі не є членами його сім`ї, тобто між ними фактично склалися відносини договору найму житлового приміщення на невизначений строк, а тому вони підлягають виселенню на підставі частини 3 статті 168 ЖК України.

29 травня 2018 року ним на ім`я відповідачів були направлені попередження про виселення, які вони отримали 31 травня 2018 року, однак в добровільному порядку не виселилися та не бажають цього робити, а тому він змушений звернутися до суду із зазначеним позовом за захистом свого права щодо володіння, користування та розпорядження приватною власністю.

Просив усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без надання їм іншого житлового приміщення та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 18 червня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Петряєв В.В., подала апеляційну скаргу та, посилаючись його незаконність, як такого, що прийняте при неповному з`ясуванні обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що з 2008 року цей будинок вони, разом з онуком та чоловіком, який на даний час є позивачем у справі, винаймали у сторонньої особи. Згідно договору купівлі-продажу від 27.06.2014 року ОСОБА_1 стала власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 та у вересні 2014 року була зареєстрована там як власник будинку. Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2018 року право власності на зазначене домоволодіння визнано за ОСОБА_2 . Таким чином вважає, що вона вселилася до вказаного домоволодіння як його власник. Будь-яких договорів найму між нею та ОСОБА_2 не укладалося.

Апелянт арґументує свою позицію тим, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п.2 ст.8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того зазначає, що ОСОБА_2 не довів, що саме спірний будинок є єдиним його житлом, який необхідний йому та членам його сім`ї для проживання, а також вважає, що позивач вибрав невірний спосіб захисту своїх законних прав та інтересів.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 є колишньою дружиною позивача, а відповідач ОСОБА_3 - онуком колишньої дружини, на даний час спільним побутом із позивачем вони не пов`язані, іншого житла позивач не має, постійно з 2008 року проживає на території Білозерського району Херсонської області, відповідачі грубо порушують його право власності шляхом недопуску його до цієї власності (домоволодіння в цілому), тому право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника шляхом виселення.

Колегія суддів погодитися з вказаним висновком суду не може з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2018 року було визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.6-8). Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 2002 року по 20 вересня 2016 року. У цей період, а саме у червні 2014 року, позивач, за кошти, які належали йому особисто, придбав вказаний житловий будинок.

Постановою Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 грудня 2019 року Постанова Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2018 року залишена без змін (а.с.30-35).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 зареєстровано 27 червня 2014 року за реєстраційним номером 3 (а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано 20 вересня 2016 року.

Після розірвання шлюбу відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишилися проживати у будинку, право особистої власності на який визнано за позивачем.

26 травня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до відповідачів з попередженням про виселення, зазначивши, що житловий будинок необхідний йому для проживання, так як вони не є членами його сім`ї, просив у добровільному порядку виселитися з належного йому житлового будинку (а.с.10).

Зазначене попередження відповідачі отримали 31 травня 2018 року, що підтверджується поштовими квитанціями та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.11).

Згідно висновку за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 27 серпня 2018 року у журналі ЄО за номерами 6321, 6323 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 27 серпня 2018 року одночасно звернулися до органів поліції із повідомленням про конфлікт між ними за будинок. ОСОБА_2 вказував, що ОСОБА_1 не впускає його до будинку, що належить йому. В будинку проживає ОСОБА_1 , та, як йому стало відомо, квартиронаймачі. Прийшов попросити квартиронаймачів залишити будинок, проти проживання ОСОБА_1 не заперечував. ОСОБА_1 , у свою чергу, пояснювала, що не впускала колишнього чоловіка до будинку, бо знаходяться з ним у неприязних відносинах. Також посилалась на те, що звернулася до Верховного Суду для отримання остаточного рішення про визнання права власності на будинок за нею (а.с.76).

Згідно висновку за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 20 вересня 2018 року у журналі ЄО за номерами 7002, 7004 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 вересня 2018 року звернулися до органів поліції із повідомленням про конфлікт за будинок. ОСОБА_2 намагається увійти до належного йому за рішенням суду будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , але ОСОБА_1 його не впускає.В будинку проживає ОСОБА_1 , та, як йому стало відомо, квартиронаймачі. Хотів попросити квартиронаймачів залишити будинок, проти проживання ОСОБА_4 не заперечував. ОСОБА_1 пояснювала, що не впускала колишнього чоловіка до будинку, бо знаходяться з ним у неприязних відносинах. Також вона чекає на остаточне рішення Верховного Суду у спорі про визнання права власності на будинок за нею (а.с.59).

Згідно висновку за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 3 листопада 2018 року у журналі ЄО за номерами 8159, 8166 вбачається, що ОСОБА_2 03 листопада 2018 року звернувся до органів поліції із повідомленням про конфлікт з ОСОБА_1 за будинок, остання не впускає його до належного йому житлового будинку АДРЕСА_2 .

Згідно висновку за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 28 травня 2020 року у журналі ЄО за номерами 4171, 4172 вбачається, що ОСОБА_2 28 травня 2020 року звернувся до органів поліції із повідомленням про конфлікт з колишньою дружиною ОСОБА_1 щодо розподілу майна.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

При вирішенні питання про виселення колишнього члена сім`ї власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі були членами сім`ї позивача та на цих підставах вселилися до будинку та до цього часу продовжують там проживати, тому доводи позивача про укладення з відповідачами договору оренди житла є безпідставними і ст.168 ЖК не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Матеріалами справи встановлено, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 постійно виникають конфлікти щодо будинку, що підтверджується їх зверненнями до органів поліції.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції посилався на те, що відповідачі грубо порушують право власності позивача шляхом не допуску його до цієї власності (домоволодіння в цілому), що є підставою для задоволення позову.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду з огляду на таке.

Наявними у справі доказами, зокрема матеріалами розгляду звернень сторін у справі до органів поліції підтверджується, що позивач кожного разу намагався зайти до будинку пізно вночі. При цьому вимоги позивача були спрямовані не на вселення його до будинку, а на те, щоб ОСОБА_1 та її онук ОСОБА_3 виселились з будинку.

На цьому ґрунті між ними постійно виникають конфлікти. Позивач цей факт не спростовує.

Вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 13 вересня 2018 року ОСОБА_2 та його нову дружину ОСОБА_5 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.28 ч.1, 125 ч.1 КК України. Згідно вироку 27 липня 2017 року ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_5 , в період часу з 23:00 до 23:20 год., знаходячись біля воріт будинку АДРЕСА_3 нанесли ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження.

Позивач не заперечує того факту, що він не має наміру вселятися у належне йому житло до тих пір, поки там проживає позивачка та її онук.

Таким чином є встановленою та обставина, що перешкоди позивачу створюються не тим, що відповідачка ОСОБА_1 не впускає його до будинку, а тим, що вона разом з онуком там проживає.

Колегія суддів приходить до висновку, що за встановлених обставин позов ОСОБА_2 про виселення відповідачки, з якою позивач проживав у зареєстрованому шлюбі, та її онука, та які за згодою власника будинку зареєстровані у спірному будинку та користуються ним до цього часу, ним не доведений. Крім того, у відповідачів відсутнє інше житло.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03), правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції відповідно до приписів ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Петряєв Володимир Вікторович, задовольнити.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 18 червня 2020 року скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 13 жовтня 2020 року.

Суддя О.М. Полікарпова