Постанова

Іменем України

12 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 301/1824/16-ц

провадження № 61-7206св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

позивач - Акціонере товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року в складі судді Пітерських М. О. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року в складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Собослоя Г. Г., Готри Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення кредитного заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого позивач, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МKIWGA00007011, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит під заставу житла на строк з 01 лютого 2008 року по 30 січня 2015 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 26 878,59 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредиту, 01 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № МKIWGA00007011, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язувався відповідати як солідарний боржник перед банком у тому ж розмірі, що і ОСОБА_1 , включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодовування збитків.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав ОСОБА_1 кредит у розмірі, обумовленому сторонами в договорі.

ОСОБА_1 зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 18 серпня 2016 року у нього утворилась заборгованість в розмірі 117 977,76 доларів США, що еквівалентно 2 958 882,22 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 23 402,30 доларів США, що еквівалентно 586 929,68 грн, заборгованість за відсотками - 11 311,48 доларів США, що еквівалентно 283 691,92 грн, комісія за користування кредитом - 358,34 доларів США, що еквівалентно 8 987,17 грн, пеня - 82 905,64 доларів США, що еквівалентно 2 079 273,45 грн.

Посилаючись на ці обставини та на передбачене законом і договорами право солідарної вимоги боргу, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів борг за кредитним договором у сумі 35 072,12 доларів США, судові витрати по справі у сумі 13 194,13 грн та повернути позивачу надмірно сплачений судовий збір у сумі 30 785,80 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № МКІWGА00007011 в сумі 35 072,12 доларів США, що еквівалентно 879 608,77 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 23 402,30 доларів США, що еквівалентно 586 929,68 грн, заборгованість за процентами - 11 311,48 доларів США, що еквівалентно 283 691,92 грн, комісія за користування кредитом - 358,34 доларів США, що еквівалентно 8 987,17 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 13 194,14 грн судових витрат. Повернуто АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 30 785,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за договором кредиту в сумі 35 072,12 доларів США є обґрунтованими та доведеними. Щодо позовних вимог про солідарне стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_2 , як поручителя, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження умов укладеного договору поруки щодо строку дії указаного договору.

ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржило рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові, пред`явленому до поручителя ОСОБА_2 , як незаконне та необґрунтоване.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року змінено. Викладено резолютивну частину рішення в новій редакції. Позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № MKIWGA00007011 на загальну суму 35 072,12 доларів США, з яких: 23 402,30 доларів США - заборгованість за кредитом, 11 311,48 доларів США - заборгованість по відсотках, та 358,34 доларів США - комісії. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» по 13 853,84 грн судового збору.

Змінюючи резолютивну частину рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 є поручителем за кредитним договором, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а тому несе солідарну відповідальність у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору.

15 червня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»).

Постановою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Закарпатського апеляційного суду.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд, касаційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи апеляційною інстанцією, у зв`язку із чим він був позбавлений права подати свої заперечення щодо заявлених позовних вимог.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а ухвалене щодо відповідача ОСОБА_2 рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції та виходила із того, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У квітні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішенням, яким ці позовні вимоги задовольнити; в іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що, укладаючи договір поруки на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № MKIWGA00007011, сторони погодили строк припинення поруки, який відповідно до пункту 12 договору припиняється після закінчення 7 років з дня настання терміну повернення кредиту за договором. Термін повернення кредиту за кредитним договором встановлено до 30 січня 2015 року. Заявник звернувся до суду з позовом у вересні 2016 року. Тому в даному випадку порука ОСОБА_2 не є припиненою і Банк правомірно звернувся з позовом про стягнення заборгованості в солідарному порядку з позичальника та поручителя;

- не врахували, що умови договору поруки повністю відповідають вимогам чинного законодавства, договір укладено повнолітньою дієздатною особою, без застосування будь-якого впливу, примусу чи обману, договір направлений на реальне настання прав та обов`язків сторін, які фактично виникли, що виключає будь-яку можливість для визнання такого договору недійним;

- не надали оцінку тому, що договір поруки підписаний обома сторонами у розділі, де містяться відповідні реквізити сторін (в кінці тексту договору). Законодавством не передбачено необхідності підписання (парафування, візування) сторонами кожної сторінки договору поруки, відсутність таких підписів не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним, неукладеним. Наявність чи відсутність такого візування не має правового значення для встановлення факту укладання договору;

- проігнорували те, що договір поруки не був визнаний припиненим чи недійсним, підстав для такого визнання немає.

У серпні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», в якому зазначає про необґрунтованість та безпідставність її доводів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року в частині задоволення позовних вимог Банку до ОСОБА_1 не оскаржується, а тому Верховним Судом не переглядається.

Рух справи у суді касаційної інстанції

У квітні 2019 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Лесько А. О.

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2019 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за вищезазначеною касаційною скаргою, витребувано матеріали справи № 301/1824/16-ц із Іршавського районного суду Закарпатської області та надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

24 липня 2019 року матеріали справи № 301/1824/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року № 1750/0/226-19 у зв`язку зі звільненням у відставку судді-доповідача Лесько А. О. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2019 року матеріали справи № 301/1824/16-ц та касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» передано на розгляд судді-доповідачу Кривцовій Г. В.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року № 322/0/226-20 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (перебуванням у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами) судді-доповідача Кривцової Г. В. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 лютого 2020 року матеріали справи № 301/1824/16-ц та касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» надіслана до Верховного Суду у квітні 2019 року, то вона підлягає розгляду в порядку визначеному ЦПК України в редакції до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і Банком укладено кредитний договір № MKIWGA00007011, згідно з умовами якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 26 878,59 доларів США на термін до 30 січня 2015 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

01 лютого 2008 року між Банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки № MKIWGA00007011, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

За умовами договору поруки, зокрема:

поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник (пункт 2);

у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 4);

у випадку невиконання боржником будь-якого зобов`язання, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного(их) зобов`язання (-ь); поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені у письмовій вимозі, на протязі 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги (пункти 5, 6);

цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (пункт 11);

порука за цим договором припиняється після закінчення 7-ми років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (пункт 12):

пункт 16 договору відображає конкретні умови кредитного договору, за виконання позичальником яких поручається поручитель, зокрема, за сплату відсотків за кредитом за ставкою 1,0 % на місяць.

Унаслідок невиконання узятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 станом на 18 червня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 117 977,76 доларів США, яка складається із 23 402,30 доларів США - заборгованості за кредитом; 11 311,48 доларів США - заборгованості по відсотках за користування кредитом; 358,34 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 82 905,64 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Із розрахунку заборгованості, наданого Банком, вбачається, що з 01 лютого по 14 жовтня 2008 року Банк нараховував відсотки за користування кредитом за ставкою 12 % річних, як це передбачено кредитним договором, а з 16 жовтня 2008 року по 31 січня 2015 року - за ставкою 15,12 % річних. У справі немає даних про укладання банком додаткової угоди з позичальником про збільшення відсоткової ставки за кредитом чи будь-яке інше документальне оформлення такого збільшення з відповідної дати та в порядку і з підстав, передбачених законом чи договором, зокрема, шляхом надсилання відповідного обґрунтованого письмового повідомлення позичальнику (підпункт 2.3.1 кредитного договору).

Із банківських виписок вбачається, що останній платіж у касу Банку позичальник здійснив 24 червня 2009 року, коли вніс 500,00 доларів США, що були скеровані на погашення заборгованості за кредитом. Після цього платежу позичальник не вносив коштів до каси Банку.

У справі міститься письмове повідомлення Банку від 10 лютого 2016 року № 30.1.0.0/2-8021DNH0S247, адресоване позичальнику ОСОБА_1 і поручителю ОСОБА_2 , із вимогою у 5-ти денний строк з дня його отримання погасити заборгованість за кредитним договором у сумі 107 982,20 доларів США, що було направлене їм 15 лютого 2016 року рекомендованими листами ( ОСОБА_2 - поштовим відправленням № 409), однак доказів їх отримання адресатами у справі немає.

Пред`являючи до позичальника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 позов про солідарне стягнення боргу, Банк ґрунтувався як на кредитному договорі, так і на договорі поруки № MKIWGA00007011, укладеному в м. Іршаві 01 лютого 2008 року із ОСОБА_2 . На а.с. 15 т. 1 справи знаходиться засвідчена Банком ксерокопія договору поруки на одному аркуші, підписи сторін договору містяться в кінці тексту договору на звороті цього аркуша, від імені кредитора договір підписано керуючим Іршавським відділенням 07 філії «Закарпатське РУ» ЗАТ КБ «ПриватБанк» Ісаком В. Ф. та посвідчено печаткою цього відділення Банку.

Відповідно до змісту листа Банку від 10 січня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20161130/4923 «оригінал договору поруки в архівах банку не знайдено».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-другої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно з частинами першою-другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 57 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 64 ЦПК України 2004 року письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; письмові докази, як правило, подаються в оригіналі; якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до частини другої статті 185 ЦПК України 2004 року у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Згідно з частиною першою статті 159 ЦПК України 2004 року суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Відповідно до частин першої та третьої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, у разі виникнення спору щодо достовірності певного письмового доказу, поданого в копії, зокрема, спору щодо змісту, умов договору поруки, фальшивості письмового доказу, єдиним належним процесуальним способом розв`язання такого спору, усунення відповідних сумнівів є огляд, дослідження оригіналу письмового доказу. За відсутності оригіналу письмового доказу не може братися до уваги і факт засвідчення копії такого доказу, позаяк порівняння копії з оригіналом неможливе.

В матеріалах справи міститься копія договору поруки від 01 лютого 2008 року № MKIWGA00007011.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заявлено клопотання про витребування від кредитора оригіналів доказів, зокрема оригіналу письмового договору поруки від 01 лютого 2008 року № MKIWGA00007011, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 , оскільки відповідач стверджував, що: він підписував договір поруки іншого змісту, який не містив положення про збільшення позовної давності до 7 років; що перший аркуш договору поруки не містить підпису сторін та висловив сумнів у тотожності копії договору, що приєднана до справи, та договору, який він підписував.

Однак договір не було надано суду позивачем у зв`язку з його відсутністю та не встановленням його місцезнаходження.

Виходячи з вищезазначеного, висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову Банку про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , як поручителя, заборгованості по кредитному договору із підстав недоведеності є правильними та обґрунтованими.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та виніс законну й обґрунтовану постанову, яка відповідає вимогам статті 382 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, щоумови договору поруки повністю відповідають вимогам чинного законодавства, договір укладено повнолітньою дієздатною особою, без застосування будь-якого впливу, примусу чи обману, договір направлений на реальне настання прав та обов`язків сторін, які фактично виникли, що виключає будь-яку можливість для визнання такого договору недійсним, Верховний Суд відхиляє, оскільки питання дійсності договору поруки у рамках цієї справи не досліджувалось.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова суду апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року в оскаржуваній частині та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик