КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Білоцерківська міська рада Київської області, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва,

встановив:

У листопаді 2019 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з цивільним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, мотивуючи тим, що він є співвласником домоволодіння по АДРЕСА_1 .

25 червня 2003 року між співвласниками вказаного будинку ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір конкретного користування жилим будинком, внаслідок чого будинок поділено на квартири із отриманням кожним співвласником окремої поштової адреси.

Позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0140 га, у спільному користуванні власників квартир АДРЕСА_2,НОМЕР_1,НОМЕР_3 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка площею 0,0025 га, якою забезпечується проїзд до належної позивачу частини житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 здійснила самочинне будівництво/реконструкцію прибудови літ. «аЗ» до належної їй частини житлового будинку, збільшивши її розмір з 3,63 кв.м (2,67 х 1,36 м) до 8,06 кв.м (4,74 х 1,70 м.), чим порушила права позивача на безперешкодний проїзд автомобілем спільною земельною ділянкою до його квартири.

Посилаючись на приписи ст.376 ЦК України та ст.152 ЗК України, позивач просив суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою спільного користування, шляхом знесення самочинно збудованої прибудови площею 8,06 м2 (4,74 м. х 1,70 м.) до квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та на його не обґрунтованість, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що листом № 2401 від 05 вересня 2019 року КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» підтверджує, що станом на 14 січня 2019 року відповідачем проведено реконструкцію прибудови до житлового будинку, а саме збільшено її розміри з 2,67 м. х 1,36 м. на 4,74 м. х 1,70 м., без відповідних дозвільних документів.

26 липня 2019 року Інспекцією з контролю за використанням питної води ТОВ «Білоцерківвода», складено акт обстеження водопровідних, каналізаційних мереж та вузла обліку води його квартири АДРЕСА_1 , чим зокрема встановлено, що на каналізаційному трубопроводі збудовано прибудову до квартири АДРЕСА_2 , а каналізаційна мережа частини будинку позивача знаходиться під фундаментом цієї прибудови.

При цьому зі схеми водопостачання та водовідведення, що є додатком до договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення № 61/20328 від 24 вересня 2014 року, вбачається, що каналізаційна мережа від частини будинку проходила поблизу споруди, і не має знаходитися під нею.

На звернення до Білоцерківської міської ради (вх. №3351 від 18 вересня 2019 року), щодо перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності при зведенні цієї прибудови, 17 жовтня 2019 року відділом державного архітектурно-будівельного контролю надано чергову відписку, нібито вживаються заходи, щодо проведення позапланової перевірки, про результати якої буде повідомлено по її закінченню.

При цьому листом №3859/01-14 від 12 листопада 2019 року Білоцерківська міська рада повідомила, що у Відділі державного архітектурно-будівельного контролю відсутня інформація, щодо дозвільних документів на реконструкцію прибудови до кв. АДРЕСА_2 , а перевірку провести неможливо без присутності власника об`єкту.

Крім того, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 29 листопада 2019 року розглянуто справу №357/5555/19 за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, Білоцерківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжними землекористувачами.

В задоволенні позову було відмовлено.

Разом з тим, судом по справі №357/5555/19 встановлено ряд обставин, які мають істотне значення для вирішення справи №357/13129/19.

Так судом встановлено, що 06 серпня 2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зверталися до відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міської ради із заявою про перевірку самочинного будівництва, що вчинила ОСОБА_2 21 лютого 2019 року на земельну ділянку по АДРЕСА_1 було здійснено виїзд представників відділу архітектурно-будівельного контролю.

За результатами виїзду на черговому засіданні комісії відділу ДАБК було констатовано, що на вказаній земельній ділянці ОСОБА_2 здійснено самочинне будівництво.

Згідно інформаційної довідки КП Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації», станом на 14 січня 2019 року співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_2 було проведено реконструкцію прибудови літ. «аЗ» до житлового будинку, а саме збільшено розміри з 2,67 х 1,36 м. на 4,74 х 1,70 м., дозвільних документів до КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» не надходило.

Також судом встановлено, що виконавчий комітет Білоцерківської міської ради неодноразово розглядав заяву ОСОБА_2 з приводу погодження межі земельної ділянки без згоди співвласників житлового будинку АДРЕСА_1, кв. НОМЕР_1,НОМЕР_2,НОМЕР_3 .

Вказана обставина свідчить про небажання позивача здійснювати перебудову самочинно зведеної нею прибудови.

У зв`язку з розглядом звернення ОСОБА_2 , було здійснено виїзд на місце представників постійної комісії з питань земельних відносин та 19 березня 2019 року позивачу повідомили, що за результатами виїзду на вказану земельну ділянку 21 лютого 2019 року, було встановлено, що на зазначеній земельній ділянці вчинено самочинне будівництво, тобто позивачем порушено ст.96 ЗК України.

За результатами голосування постійна комісія прийняла рішення відмовити в погодженні межі земельної ділянки без згоди співвласників житлового будинку за вказаною адресою.

ОСОБА_2 в підтвердження її вимог, надано довідку КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 12 лютого 2019 року №236, з якої слідує, що станом на дату технічної інвентаризації 14 січня 2019 року, загальна площа будинку становить 260,30 м2, житлова - 173,40 м2, а самочинне будівництво та перепланування відсутнє.

З даного приводу, стосовно наданої протилежної інформації, суд викликав в судове засідання в якості спеціаліста головного інженера КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_5 , який роз`яснив, що довідка, яка була надана позивачу їхньою організацією 12 лютого 2019 року за № 236 - є помилковою.

В подальшому було з`ясовано, що житловий будинок був збільшений без дозвільних документів, тобто існує самочинне будівництво, збільшено розмір прибудови позивача, внаслідок чого зовнішній розмір земельної ділянки зменшився, перейшовши під внутрішній (прибудову).

Суміжні землевласники та користувачі разом з ОСОБА_2 , земельною ділянкою спільного користування , відмовилися підписувати Акт встановлення та погодження в натурі (на місцевості) зовнішніх меж землекористування, оскільки довели, що ОСОБА_2 самочинно вчинила перебудову свого приміщення, збільшивши розміри, вчинила самовільне будівництво в сторону земельної ділянки спільного користування (проходу).

Отже, відповідачем порушено право безперешкодного проходу/проїзду через земельну ділянку спільного користування, шляхом самовільного будівництва на ній споруди (добудови) без відповідних дозвільних документів.

Вказана споруда заважає безперешкодному проходу/проїзду до помешкання позивача, адже корисна площа земельної ділянки зменшилася по ширині на 34 см. (1,70 м. - 1.36 м.), що істотно порушує права землекористувача земельною ділянкою спільного користування у зв`язку зі зменшенням розміру площі, яка залишилася після забудови.

При цьому прибудову відповідачем самовільно збудовано на каналізаційній мережі позивача, що в свою чергу позбавляє останнього можливості її обслуговувати та підтримувати в належному стані, отже теж істотно порушує право на гідні умови життя та ставить під загрозу існуючий санітарний стан помешкання.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що власниками домоволодіння АДРЕСА_1 є: ОСОБА_2 власник кв. АДРЕСА_2 (9/10 частин будинку на підставі договору дарування №2-3551 від 23 вересня 1994 року), ОСОБА_3 власник кв. НОМЕР_1 (8/10 частин будинку згідно договору купівлі-продажу №2-274 від 19 січня 1987 року), ОСОБА_4 власник кв. НОМЕР_2 (56/100 частин будинку на підставі договору купівлі-продажу №1-2319 від 02 липня 2003 року), ОСОБА_1 власник кв. НОМЕР_3 (27/100 частин будинку на підставі договору купівлі-продажу №1-1024 від 04 лютого 1976 року).

25 червня 2003 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено Договір конкретного користування жилим будинком АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державного нотаріальної контори Моцною Д.Г., зареєстрований в реєстрі за №1-2238.

У вказаному договорі не відображено відомості про земельну ділянку під домоволодінням.

Встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 отримали у власність земельні ділянки під своїми квартирами, безпосередньо позивачу ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,0140 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель та споруд , кадастровий номер :04:032:0099, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №364908, виданим 13 листопада 2009 року.

Відповідач ОСОБА_2 єдина серед співвласників будинку не має земельної ділянки у власності, оскільки інші співвласники відмовляються погоджувати її межі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2019 року у справі №357/5555/19 за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжними землекористувачем ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

Суд виходив з того, що задоволення позову призведе до зміни порядку користування земельною ділянкою спільного користування під спільний дворовий прохід і порушить права власників квартир 2,4 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно зведеного плану ділянок по АДРЕСА_1 , який було виготовлено Київською регіональною філією ДП Центр ДЗК у 2008 році при підготовці технічної документації із землеустрою замовнику ОСОБА_1 для передачі земельної ділянки у власність, ОСОБА_2 планувалося виділити у власність земельну ділянку площею 0,0043 га, землі спільного користування власників квартир 1,2,4 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визначено площею 0,0025 га і позначено на плані під №5.

У 2005 році відповідач ОСОБА_2 здійснила реконструкцію належної їй прибудови літ. «а3», що збільшило її площу з 3,63м2 (1,36 м. х 2,67м.) до 8,06м2 (4,74 м. х 1,70 м.), при цьому ця прибудова збільшилася у площі вглиб землі спільного користування на 36 см.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач ОСОБА_2 , здійснивши реконструкцію прибудови літ. «а3», вчинила самочинне будівництво, яке порушує право на вільний проїзд автомобілем земельною ділянкою спільного користування до його частини домоволодіння (квартири).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення ОСОБА_2 самочинного будівництва добудови літ.«а3» кв. АДРЕСА_2 не знайшло свого підтвердження.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За змістом п.п. «а», «г», «е» ч.1 ст.96 ЗК України, землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

В розумінні вищевказаної норми, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

За змістом статті 376 ЦК України, розділу 3.4. Методичних рекомендацій №146, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, про те, що в результаті проведених у 2005 році ОСОБА_2 робіт з обкладення цеглою стіни добудови літ. «а» не мало місце створення нового об`єкта нерухомості, кількість приміщень належних відповідачці не змінилась, втручання в несучі конструкції не було.

Зміна площі прибудови була зумовлена використання цегли для укріплення дерев`яної стіни прибудови літ. «а3», а не у зв`язку з відповідним умислом ОСОБА_2 на таке збільшення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії ОСОБА_2 з укріплення стіни прибудови літ. «а3» цеглою не може вважатись реконструкцією чи самочинним будівництвом в розумінні ст.376 ЦК України та розділу 3.4. Методичних рекомендацій №146, пункту 3 ДБН.

Крім цього, відповідно до підпункту 3 пункту 11 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. №553, посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час проведення перевірки мають право у разі виявлення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, містобудівних умов та обмежень, затвердженого проекту або будівельного паспорта забудови земельної ділянки видавати обов`язкові для виконання приписи щодо усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил.

За змістом п.12 Порядку, посадові особи органу державного архітектурно-будівельного контролю під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю зобов`язані у повному обсязі, об`єктивно та неупереджено здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль у межах повноважень, передбачених законодавством.

Відповідно до п.17 Порядку, у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, крім акта перевірки, складається протокол, видається припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил або припис про зупинення підготовчих та/або будівельних робіт.

У приписі обов`язково встановлюється строк для усунення виявлених порушень згідно з додатком.

По справі встановлено, що посадовими особами ДАБК припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил ОСОБА_2 не видавався, а тому відсутні підстави вважати, що посадові особи ДАБК під час здійснення державного архітектурно-будівельний контролю добудови літ. «а3» кв. АДРЕСА_2 належної ОСОБА_2 виявили самочинне будівництво.

Також, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що добудова літ «а3» належна ОСОБА_2 порушує його права тим, що перешкоджає проїзду до його частини будинку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2019 року, яке набрало законної сили (справа №357/5555/19) встановлено, що спірна земельна ділянка спільного користування передбачена саме для проходу власників кв. НОМЕР_1 та кв. НОМЕР_3 , а її використання для проїзду автомобілем не обумовлено.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім цього, на зведеному плані земельних ділянок, земля спільного користування у найширшому місці між точками 1 і 2 має довжину 3,65 м, у найвужчому - 1,72 м, що узгоджується з вимогами ДБН Б.2.2-12:2019 Планування та забудова територій, які набрали чинності з 01 жовтня 2019 року, щодо відстані до межі для нової садибної та дачної забудови, проїзд до гаража на присадибній земельній ділянці допускається при дотриманні санітарних та протипожежних норм.

Земельна ділянка спільного користування проходить по стіні квартири АДРЕСА_2 відповідача ОСОБА_2 , а тому її розмір і конфігурація не допускають використання для проїзду автомобілем без порушення прав ОСОБА_2 на безпечне навколишнє середовище.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач просить захистити його права шляхом покладення на відповідача обов`язку знести спірну прибудову, а не повернути її у попередній стан, тоді як задоволення позовних вимог у запропонованій редакції мало б наслідком порушення прав відповідача як власника майна.

Викладені в апеляційній скарзі доводи також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 17 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба