ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9856/19Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/416/20 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Стецюк М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/9856/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2020 року, ухваленого суддею Братасюк В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 147826,31 гривень збитків від інфляції та 118917,61 гривень 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

В обґрунтування позову посилається на те, що 23 червня 2011 року між ними було укладено договір, за умовами якого відповідач отримав 1200000 гривень, що еквівалентно 150000 доларів США з метою проведення останнім зміни цільового призначення земельних ділянок, розташованих на території Шляхтинецької сільської ради та належних йому на підставі державних актів на право власності серії ЯЛ №062809 та серії ЯЛ №062808.

Цим же договором було передбачено передачу відповідачем у власність позивачу частини зазначених земельних ділянок за кошти, одержані за договором в строк до 31.12.2011 року.

Зобов`язання відповідач не виконав, що зумовило ОСОБА_2 звернутися за судовим захистом і рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 квітня 2015 року, переглянутим апеляційним судом, позов задоволено частково стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1200000 гривень та 114114,91 гривень - трьох процентів річних від простроченої суми на період прострочення з 01.01.2012 року по 03.03.2015 року. 16.09.2015 року рішення набрало законної сили.

Згідно виконавчого листа 14.02.2018 року на користь відповідача з позивача стягнено 840302,78 гривень, проте рішення суду не є повністю виконаним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 147826, 31 гривень інфляційних втрат, та 78016, 55 гривень 3% річних, за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 2258,42 гривень судового збору. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що як вбачається із змісту письмового документу, що був написаний ним 23 червня 2011 року під диктовку ОСОБА_2 жодних зобов`язань щодо повернення грошових коштів ним не передбачено. Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, помилково вважав, що між ним та позивачем існують не виконані боргові (грошові) зобов`язання.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Оскільки між ним та ОСОБА_2 у даній цивільній справі відсутні саме грошові зобов`язальні відносини, то і відсутні і правові підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України щодо стягнення збитків від інфляції та трьох відсотків річних, оскільки дана норма ЦК України встановлює відповідальність за не виконання саме грошового зобов`язання, а не майнового зобов`язання, яке виникло у нього згідно написаного ним же 23 червня 2011 року письмового документу.

Також, як вбачається із розрахунку, наведеного у позовній заяві, позивач просить стягнути 3% річних в розмірі 118917,61 грн., за періоди: з 04.03.2015 року по 14.02.2018 року в сумі 106323,29 грн та за період 15.02.2018 року по 16.04.2019 року в сумі 12594,32 грн. Тобто, як вбачається із змісту позовної заяви про порушення своїх прав позивачу було відомо з 04.03.2015 року. Проте з даною позовною заявою ОСОБА_2 звернувся до суду 23 квітня 2019 року, тобто через 4 роки. Враховуючи вищенаведене, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, передбачений у ст. 257 ЦК України, у частині вимог, щодо стягнення 3% річних у розмірі 118917,61 грн.

Що ж стосується стягнення збитків від інфляції в розмірі 147826,31 грн., то тут також пропущено строк позовної давності, оскільки ОСОБА_2 було відомо про порушення його прав ще з 01.06.2017 року. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки відповідальність передбачена у ст. 625 ЦК України є різновидом неустойки за не виконання грошового зобов`язання, то відповідно до даних правовідносин повинна застосовуватись спеціальна позовна давність передбачена у ст. 258 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від ОСОБА_2 не поступило.

У судове засідання представник ОСОБА_1 адвокат Хлебніков С.В. не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про що свідчить заява в якій просив про продовження та відкладення розгляду справи на строк дії карантину на території України з посиланням на те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12 березня 2020 року в Україні введено карантин та який продовжено до 31 жовтня 2020 року ( в редакції останніх змін). У зв`язку з запровадженням карантину на території України, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену корона вірусом COVID-19, він не зможе з`явитися на судове засідання.

Колегія суддів не вважає за необхідне відкласти розгляд справи, оскільки апеляційне провадження відкрито ухвалою суду від 19 березня 2020 року.

Крім того, колегія суддів враховуючи правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року, справа №924369/19 вказано, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, з 12.03. по 31.10.2020 року (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.

Постановою КМУ від 04.05.2020 року № 343 Про внесення змін до деяких актів КМУ внесено зміни до постанови КМУ від 11.03.2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудитів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та етапів послаблення протиепідемічних заходів запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї Постанови на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Тернополі). Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 травня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами. Станом на 12 жовтня 2020 року в країні діє адаптивний карантин, в приміщені Тернопільського апеляційного суду вжиті всі можливі заходи для запобігання зараженню та розповсюдженню респіраторною хворобою COVID- 19, транспорт в місті Тернопіль та міжміський транспорт працює в звичайному режимі, місто не перебуває у червоній зоні.

Таким чином, зазначені представником апелянта підстави для відкладення розгляду справи визнані неповажними, а в задоволенні клопотання слід відмовити, так як наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

В той же час, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID- 19 наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак від відповідача заяви до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.

ОСОБА_2 належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні. Клопотань чи заяв про відкладення розгляду справи не поступило.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

За вищевказаних обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта та його представника на підставі наявних у справі даних та доказів.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконує рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.04.2015 року, а тому порушено його право на не повернуту суму боргу у відповідності до ст. 625 ЦК України.

З даним висновком суду погоджується колегія суддів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 23 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір, відповідно до якого, відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 1 200 000 (один мільйон двісті тисяч) грн. що еквівалентно 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США за проведення процедури зміни цільового призначення земельних ділянок, які знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради Тернопільського району та належать ОСОБА_1 на підставі Державних актів права власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №062809 та Серії ЯЛ № 062808.

Окрім цього, договором було передбачено передачу відповідачем у власність позивача частини вказаних земельних за кошти одержані за договором в строк до 31 грудня 2011 року.

Факт укладення вказаного договору підтверджується розпискою відповідача від 23 червня 2011 року про одержання від позивача грошових коштів, яка складена у присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18.04.2015 року у справі № 607/710/15-ц, за позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів було задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 1200 000 грн. та 114 114,91грн. три проценти річних від простроченої суми за період прострочення з 01.01.2012 року по 03.03.2015 року.

16.09.2015 року зазначене судове рішення набрало законної сили.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26.09.2016 року (справа 607/1061/16-ц) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних нарахувань, стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 953736,81 гривень інфляційних втрат за період з 01.01.2012 року по 31.12.2015 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03.07.2017 року (справа №606/14486/16-ц) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних нарахувань, стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 229816,10 гривень за період, що не охоплюється рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26.09.2016 року, а саме з 01.01.2016 року по 01.06.2017 року.

В рамках виконавчого провадження, що здійснюється Тернопільським міським відділом ДВС на підставі виконавчого листа, виданого Тернопільським міськрайонним судом від 18.06.2015 року по справі № 607/710/15-ц про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 1317768, 91 грн. (постанова про відкриття виконавчого провадження від 03.11.2015 року) та виконавчого листа, виданого Тернопільським міськрайонним судом від 18.06.2015 року по справі № 607/1061/16-ц про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 953736,81 грн. (постанова про відкриття виконавчого провадження від 10.10.2016 року) реалізовано майно ОСОБА_1 ..

Згідно виконавчого листа виданого Тернопільським міськрайонним судом від 18.06.2015 року по справі № 607/1061/16-ц про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 953736,81 грн. стягнуто та виплачено йому кошти в сумі 535283,00 грн. 29.11.2016 року

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) та проценти за позикою (ст. 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Згідно виконавчого листа № 607/710/15-ц про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 1317768,91 грн. стягнуто та виплачено позивачу кошти у сумі 840302,78 грн. 14.02.2018 року.

Посилання представника апелянта в апеляційній скарзі про неправомірне не застосування до спірних правовідносин ст. 257 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки строк позовної давності слід рахувати з 14 лютого 2018 року, з моменту часткового погашення ОСОБА_1 основної суми боргу.

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом 16 квітня 2019 року.

В зв`язку з цим, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що оскільки термін загальної позовної давності три роки, а тому сума розрахунку відсотків за користування грошовими коштами за період з 23.04.2016 року по 16.04.2019 року становить 78016,55 грн (з 23.04.2016 року по 14.02.2018 року - 65422,23 грн, а з 15.02.2018 року по 16.04.2019 року 12594,32 грн), а не 118917,61 грн, як зазначав позивач в позовній заяві, задовольнивши при цьому частково позов, який позивачем в цій частині не оскаржується.

Колегія суддів також погоджується із розрахунком суду першої інстанції, щодо суми інфляційних збитків, які підлягають стягненню із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 та становить 147826,31 грн. за період з 01.06.2017 року по 16.04.2019 року року (з 01.06.2017 року по 14.02.2018 року 103080 грн., а з 15.02.2018 року по 16.04.2019 року 44746,31 грн.).

Розрахунок нарахування 3 відсотки річних та інфляційних збитків проведено із недоплаченої суми заборгованості 359 697,22 грн (102,78 грн).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт долучив до апеляційної скарги висновок експерта № 3107/18-1 від 31.07.2018 року, який не був наданий до суду першої інстанції, а тому колегія суддів до уваги його не приймає, оскільки він є новим доказом по даній справі і не був предметом доказування та дослідження у суді першої інстанції.

Як вбачається із самої апеляційної скарги, що даний висновок був предметом дослідження у іншій цивільній справі № 607/11325/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення правочину та визнання недійсним правочину, по якому винесено рішення.

За вимогами ч.ч. 1- 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Надаючи в суд апеляційної інстанції новий доказ на підтвердження своїх вимог, апелянт не обґрунтував причини неможливості їх подання до суду першої інстанції, що не свідчить про поважність причин ненадання доказу, тому наданий до апеляційної скарги доказ, який не був наданий до суду першої інстанції, не береться до уваги апеляційним судом.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що судом безпідставно відмовлено у зупиненні даного провадження до закінчення розгляду Тернопільським міськрайонним судом цивільної справи №607/11325/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення правочину та визнання недійсним правочину, оскільки уже на час розгляду справи в апеляційному суді рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10 березня 2020 року відмовлено у задоволені вищевказаного позову.

Безпідставними є посилання представника апелянта на не застосування судом першої інстанції ст. 257 ЦК України, оскільки нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафом чи пенею, а відтак до спірних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності у три роки.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 березня 2020 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2019 року підлягає поновленню.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2019 року залишити без зміни.

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2020 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак