КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 752/21327/15-ц Головуючий у суді апеляційної інстанції: Шевченко Т.М.

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3189/2020 Головуючий: Гаращенко Д.Р.

16 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д. Р.

суддів Невідомої Т. О., Пікуль А. А.

при секретарях Гавриленко М. А., Кибукевич О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 правонаступника ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння.

24 травня 2016 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, та остаточно просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 березня 2009 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Литвиненко П.В., зареєстрований в реєстрі за № 7-614; витребувати у ОСОБА_3 , як добросовісного набувача, на її користь спірну квартиру, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що оспорюваний договір дарування підписано нею внаслідок обману з боку ОСОБА_3 та нотаріуса, та помилки з боку позивача.

В обґрунтування позову зазначила, що при укладені договору дарування позивач не розуміла, що підписує саме такій договір дарування, за яким вона дарувала свою квартиру, не маючи наміру її дарувати.

Зазначила, що проживає у спірній квартирі АДРЕСА_1 з 1935 року. Будучи людиною похилого віку погодилась на пропозицію сусідки ОСОБА_3 , оформити на неї довіреність на отримання пенсії.

ОСОБА_3 в свою чергу обіцяла доставляти позивачу продукти харчування та ліки за рахунок її пенсії.

У присутності нотаріуса позивач підписала ряд документів, вважаючи, що вони необхідні для отримання пенсії та оплати комунальних послуг.

Послалась на те, що тільки в лютому 2014 року вона дізналася, що 28 березня 2009 року, вона уклала договір дарування з чоловіком відповідача ОСОБА_4 , який в подальшому подарував її своїй дружині ОСОБА_3 .

Позивач вважає що її ошукали і обманом змусили підписати договір дарування.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 за довіреністю подав апеляційну скаргу.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права,не було звернуто увагу на те, що позивач не мала наміру на дарування своєї квартири ОСОБА_4 .

В своєму позові позивач просила визнати недійсним договір дарування спірної квартиріи, з підстав помилки, оскільки вона вважала, що підписує довіреність на отримання пенсії та договір довічного утримання, оскільки в силу свого похилого віку за станом здоров`я потребувала стороннього догляду, що узгоджується із статтею 229 ЦК України, в якій визначені правові наслідки правочину.

Зазначив, що позивачу на момент укладення договору дарування виповнилося 78 років, а тому висновки суду про те, що позивач не потребувала стороннього догляду, є безпідставними.

Судом першої інстанції не було враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-9цс13.

Апелянт вважає, що в дійсності дарування як такого не відбулося, оскільки позивач не маючи наміру відчужувати єдине житло, продовжувала у ньому проживати, та категорично заперечувала про укладення саме договору дарування. Ключів від належної їй квартири не віддавала.

06 лютого 2020 року адвокат Новаковська Л.Я., представник ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу.

Зазначила про безпідставність доводів апелянта. Подала заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до яких просила визнати пропущеним строк для звернення до суду із зазначеним позовом.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 1932 року проживали в одному будинку, перебували в довірчих відносинах. Відповідачі турбувались про ОСОБА_2 враховуючи її похилий вік.

ОСОБА_2 особисто виявила ініціативу подарувати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , враховуючи похилий вік та самотність оскільки хвилювалась за своє життя та наполягала, що так їй буде спокійніше.

Договір дарування квартири ОСОБА_2 уклала добровільно.

Зазначила, що у березні 2009 року у квартиру ОСОБА_2 вселився ОСОБА_1 , який змінив замки до вхідних дверей, поводив себе агресивно, що мало наслідком виклики поліції.

У 2010 році, ОСОБА_4 враховуючи погіршення стану свого здоров`я, подарував спірну квартиру АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_3 .

У грудні 2016 року ОСОБА_1 зняв ОСОБА_2 з реєстрації її місця проживання на підставі довіреності, тобто ще за її життя.

Після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою для оформлення спадщини на підставі заповіту оформленого на нього у 2015 році.

При розгляді справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 неодноразово заперечував проти участі ОСОБА_2 у судовому засіданні.

Представник відповідача посилалась на порушення ОСОБА_2 строку позовної давності, оскільки договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено 28 березня 2009 року, тому позивач саме в цей день дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Вважає, що строк позовної давності закінчився 29 березня 2012 року, тоді як позивач звернулась з позовом лише 31 грудня 2015 року.

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 надав до суду пояснення в яких заперечував проти застосування судом строку позовної давності.

Повідомив про існування кримінального провадження №0001351 від 20 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_2 від 18 лютого 2014 року, тому саме цю дату слід вважати початком перебігу строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою Апеляційного суду м. Києва, ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 за довіреністю, подав касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 правонаступником якої є ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити рішення по суті заявлених позовних вимог.

ОСОБА_3 та її представники заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа друга Київська Державна нотаріальна контора, просила слухати справу у відсутності представника нотаріальної контори.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилась, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого сектором приватизації Московської державної адміністрації в м. Києві 26 жовтня 1993 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 26 жовтня 1993 року № 4684, зареєстрованого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації 04 листопада 1993 року, зареєстрованого за № 4737.

6 березня 2009 року ОСОБА_2 видала на ім`я сусіда ОСОБА_4 довіреність посвідчену державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В., зареєстровану в реєстрі за № 7-444 якою уповноважила ОСОБА_4 бути її представником у державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності при вирішенні будь-яких питань, що її стосуватимуться, в тому числі у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» по питанню отримання довідки-характеристики на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , необхідної для оформлення договору дарування, а також у ЖЕО м. Києва по питанню отримання довідки - форми № 3.

28 березня 2009 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Литвиненко П.В. і зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_4 за реєстровим № 3062 (т. 1 а.с.6).

Після укладення договору дарування ОСОБА_2 продовжувала проживати у спірній квартирі за домовленістю сторін.

20 лютого 2010 року ОСОБА_4 подарував спірну квартиру своїй дружині ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Гуєцькою І.В. (а.с. 30)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_2 мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину, оскільки текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Під час укладання договору дарування нотаріусом було роз`яснено ОСОБА_2 правові наслідки правочину. ОСОБА_2 підтвердила дійсність своїх намірів на його укладення, договір укладено з дотриманням вимог діючого законодавства.

На момент укладення оспорюваного договору дарування позивач діяла вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, а також мала необхідний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 ст. 718 ЦК України встановлено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК).

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі (предмету договору), які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Колегія суддів встановила що з 1993 року спірна квартира на праві власності в порядку приватизації державного житлового фонду належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 є сусідкою яка проживає у нижче розташованій квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку.

ОСОБА_2 проживала у спірній квартирі з 1977 року і до самої смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже будучи знятої з реєстрації у грудні 2016 року з місця проживання її представником, а потім правонаступником ОСОБА_1

6 березня 2009 року ОСОБА_2 видала на ім`я сусіда ОСОБА_4 довіреність посвідчену державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В., зареєстровану в реєстрі за № 7-444 з повноваженнями бути її представником у державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності при вирішенні будь-яких питань, що її стосуватимуться, в тому числі у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» по питанню отримання довідки-характеристики на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , необхідної для оформлення договору дарування, а також у ЖЕО м. Києва по питанню отримання довідки - форми № 3.

Зазначена довіреність ОСОБА_2 в судовому порядку не оспорювалась.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 особисто не замовляла в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» довідку-характеристику, а такі повноваження надала ОСОБА_4 на підставі довіреності, то колегія суддів приходить до висновку, що саме він займався підготовкою документів для укладення договору дарування.

28 березня 2009 року на підставі договору дарування ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру сусіду ОСОБА_4 .

В своєму позові ОСОБА_2 зазначила, що про укладення нею договору дарування вона дізналась тільки 18 лютого 2014 року в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна».

20 лютого 2014 року за зверненням ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження.

Колегія суддів вважає. що ОСОБА_2 та ії правонаступник ОСОБА_1 не надали суду доказів того, що позивач дізналась про укладення договору дарування в лютому 2014 року.

Уповноважуючи ОСОБА_4 довіреністю звертатись до КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» в тому числі по питанню отримання довідки-характеристики на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , необхідної для оформлення договору дарування, а також у ЖЕО м. Києва по питанню отримання довідки - форми № 3, на думку колегії суддів ОСОБА_2 розуміла значення своїх дій та повноважень якими вона наділяла ОСОБА_4 , та не помилялась відносно них.

Судом встановлено, що після укладення договору дарування вищевказаної квартири 04 червня 2009 року ОСОБА_4 зареєстрував своє право власності у передбаченому законом порядку (а.с. 6 оборот)

З позовом про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_2 звернулась до суду у грудні 2015 року, після шести років з моменту укладення договору дарування.

Про застосування строку позовної давності було заявлено стороною відповідача 27 січня 2016 року (т.1 а.с. 28)

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Доказів поважності причин пропуску строку позовної давності сторона позивача не суду не надала, поновити його не просила.

З урахуванням викладених обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 пропустила строк звернення до суду з позовом, а тому відповідно до ч. 4 ст. 267 є підставою для відмови в позові.

Під час апеляційного розгляду колегії суддів стало відомо, що 12 грудня 2017 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарувала спірну квартиру своєму синові ОСОБА_6 .

Оскільки на стадії апеляційного розгляду сторона позивача не надала суду відповідних доказів правонаступництва ОСОБА_6 після ОСОБА_2 , а залучення до участі у справі, на даній стадії, співвідповідача процесуально неможливо, зазначена особа участі у розгляді справи не приймала.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що початком перебігу строку позовної давності слід вважати 18 лютого 2014 року коли ОСОБА_2 звернулась з заявою до правоохоронних органів за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Як вже було зазначено раніше оформляючи довіреність на ОСОБА_4 для оформлення документів для укладення договору дарування та укладаючи договір дарування ОСОБА_2 було відомо про обставини договору дарування про що було зазначено нотаріусом в самому договорі. (т. 1, а.с. 6)

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

Доказів на спростування висновків суду першої інстанції апелянтом не надано, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 правонаступника ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду з підстав визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий Д. Р. Гаращенко

Судді Т. О. Невідома

А.А. Пікуль