Справа № 201/7796/20
Провадження № 2/201/2900/2020
УХВАЛА

Іменем України

07 жовтня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді - Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Кисельової В.О., за участю заявника ОСОБА_1 , представника заінтересованої особи Дерновського М.Є., розглянувши в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (заінтересована особа Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним позбавленням свободи 23 липня 2009 року ,

ВСТАНОВИВ:

14.08.2020р. заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним позбавленням свободи 23.07.2009р. (а.с. 1).

В обґрунтування вимог заяви зазначив, що постановою Бабушкінського районного суду у м. Дніпропетровську від 20.08.2012р. по справі № 4 -1400/11 визнано незаконними позбавлення заявника свободи 23.07.2009р. у Дніпропетровському окружному адміністративному суді з наступним переміщенням до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська та у Красногвардійському районному суді у м. Дніпропетровська в період до 13 год 00 хв.

З цього приводу заявник неодноразово звертався до органів влади, до компетенції яких входить компенсація за незаконне позбавлення громадянина свободи, але досі такої компенсації не отримав, так саме як і належного рішення компетентного органу про таку компенсацію.

Компенсація за незаконне позбавлення свободи, зокрема, в частині відшкодування моральної шкоди, гарантована пунктом 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, за яким кожен, хто є жертвою від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Це положення міжнародної угоди є значно чіткішим відносно положень національного законодавства (ст. 1176 ЦК України), оскільки відшкодування у ньому є беззаперечним, прямим і безальтернативним наслідком порушення права на свободу й право на відшкодування потерпілому не потрібно доводити. Визначенню підлягає лише розмір відшкодування. Саме таке тлумачення є загальним згідно із пунктом 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права і ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів оперативно-розшукової діяльності, органів досудового слідства, прокуратури та суду».

Вказане затримання відбувалося з численними порушеннями прав заявника, зазначеними у постанові від 20.08.2012р. про визнання його незаконним, а також участю у ньому і бездіяльності прокурора, насильницьким заволодінням власністю заявника, незаконним збором паспортних відомостей про заявника шляхом копіювання паспорту заявника, без належного встановлення особи, що затримується.

Такі порушення призвели до фізичних і душевних страждань заявника, погіршення стану здоров`я, приниження честі, гідності та репутації заявника, значних його зусиль відновити звичне життя. Нарешті ці порушення стали спусковим механізмом для багаторазових наступних незаконних позбавлень заявника свободи, встановлених рішеннями Жовтневого, Бабушкінського, Кіровського, Самарського районних судів м. Дніпро, апеляційного суду Дніпропетровської області та ЄСПЛ.

Саме затримання 23.07.2009р. у першій половині дня й компенсацію за нього не потрібно плутати з наступним затриманням того ж дня у другій половині після оголошення постанови про проведення СПЕ, яке визнано незаконним постановою Кіровського районного суду й компенсації моральної шкоди, за яке вирішено ухвалою Кіровського районного суду від 14.08.2019 р. у справі № 203/60/18. При цьому, останнє зазначене судове рішення разом з рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2» надає планку розміру належного відшкодування у 165 000 грн. і/або 5000 євро.

Просив, керуючись ст.ст. 5 і 6 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів оперативно-розшукової діяльності, органів досудового слідства, прокуратури та суду», компенсувати немайнову шкоду, завдану зазначеними незаконними діями 23.07.2009р. у розмірі 165 000 грн.

Ухвалою судді від 17.08.2020р. заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявнику строк для виправлення виявлених судом недоліків (а.с. 3).

27.08.2020р. заявник подав до суду заяву про виправлення недоліків та про збільшення розміру вимог (а.с. 5).

У поданій заяві ОСОБА_1 зазначив, що ухвалою від 17.08.2020р. суддя Наумова О.С. залишила без руху вказану заяву з підстав свого незнання й невизнання законодавства України у відповідних правовідносинах, зокрема, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів оперативно-розшукової діяльності, органів досудового слідства, прокуратури та суду».

При цьому, на переконання заявника, суд безпідставно втрутився у його виключне право вільно обирати спосіб захисту своїх прав.

Заявив, що свідомо обрав для захисту спеціальний закон, який не містить вказаних в ухвалі від 17 серпня 2020 року вимог.

Крім того, заявник звернув увагу судді на необхідність навчитися користуватися ЄДРСР, виконувати вимоги ст.ст. 10 і 82 ЦПК України й не вимагати від сторони у справі доказів обставин, встановлених стосовно цієї особи остаточними судовими рішенням, включно із зазначеними у заяві від 14.08.2020р.

Вважає, що всі недоліки, зазначені в ухвалі від 17.08.2020р. є недоліками складу суду й виправляти свої недоліки повинний саме суд.

Інтегральним виправленням цих недоліків, на думку заявника, має бути негайне відкриття судом провадження по даній справі, залучення до участі у ній компетентних органів влади й виконання вимог зазначених в заяві положень міжнародного права, тобто повне задоволення заяви.

Вказує, що аналогічні спори між заявником та судами відбулися у Красногвардійському, Бабушкінському, Жовтневому, Кіровському районних судах, змусили заявника доводити та довести помилковість свавільних думок окремих суддів, тобто докладати значних зусиль при доведенні до суддів вимог законодавства та душевно страждати при переборенні суддівського свавілля. Оцінку ступеню таких зусиль і страждань, як вказує заявник, можна визначити за фактами визнання остаточної правоти заявника постановами Верховного Суду у справах 201/17000/17, 201/1024/18, 203/60/18 та трьома рішеннями ЄСПЛ у справах заявника, отже, з урахуванням продовження невиконання вимог п. 5 ст. 5 Конвенції більше 10 років, останнім епізодом якого є постановлення від імені держави ухвали від 17.08.2020р., і більше 20 років навчання заявником суддівського корпусу України елементарним речам, загальна немайнова шкода, завдана цими порушеннями збільшується вдвічі й складає 330 000,00 грн.

Ухвалою судді від 28.08.2020р. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду (а.с. 6).

Ухвалою суду, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, за клопотанням заявника до участі у справі залучено Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (а.с. 53).

Від представника заінтересована особа ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області Дерновського М.Є. (діє на підставі довіреності від 07.08.2020р. (а.с. 66) 06.10.2020р. надійшов відзив на заяву (а.с. 61 65), у якому представник ГУ ДКСУ не погодився із тим, що заявник має право на відшкодування моральної шкоди. Вважав, що заявник має на меті отримання подвійної сатисфакції за вже наявним рішенням суду по справі № 203/60/18. За те, що заявник 23.07.2009р. був затриманий незаконно з метою доставлення заявника до психіатричного закладу для проведення експертизи, що встановлені рішенням національних судів і рішенням ЄСПЛ, він отримав сатисфакцію шляхом відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 євро за рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України (№2)» і 165 000 грн. за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/60/18.

Таким чином, посилання заявника на те, що затримання відбулось у другій половині дня є зловживанням правом, введенням суду в оману. Поділяючи процес затримання на до і після, заявник створює штучні умови для подвійної сатисфакції. Національними законами і міжнародним законодавством не передбачено право особи після рішення ЄСПЛ про призначення справедливої сатисфакції у вигляді відшкодування моральної шкоди ініціювання нові судові провадження для отримання додаткової сатисфакції. Також вважав, що заявником не доведений і необґрунтований розмір моральної шкоди

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні вимог заяви.

Заявник ОСОБА_1 під час розгляду справи свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надав суду пояснення про те, що різними законами визначеній розмір моральної шкоди, також він може бути установлений судом, тому відзив ГУ ДКСУ є нікчемним. Зазначив, що ст. 5 параграфу 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод визначений обов`язок держави відшкодувати шкоду, тому навіть не потрібно для цього його заяви. А якщо йти шляхом заяви, то вже 11 років пройшло з того моменту, як установлений факт заподіяння шкоди, але компенсації заявник так і не отримав.

Пояснив, що 23.07.2009р. він прибув до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на розгляд справи за позовом прокурора. У цьому суді він був позбавлений волі. В судовому засіданні Генеральну прокуратуру України представляв прокурор прокуратури Дніпропетровської області Овчар Т.В., яка не може представляти інтереси Генеральної прокуратури України. До зали суду увійшла секретар ОСОБА_2 , яка повідомила, що судове засідання проводитися не буде, а буде складатися протокол про адміністративне правопорушення. Заявник попросив повідомити, що тоді робить в залі суду прокурор, однак відповіді не отримав. На тоді він не знав КУпАП, не був готовий до цього. Замість того, щоб припинити протиправні дії стосовно заявника, прокурор цього не вчинила. Зазначив, що він суддю назвав «мудаком». Це відображено у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2о-22/06, що він може називати мудака мудаком. Це треба було розтлумачити секретарю ОСОБА_2 , яка складала протокол і не знала як його складати. Йому відомо, що працівники суду навіть запитували у працівників підрозділу «Грифон» як складати протокол. Прокурор і працівники суду спостерігали за цим видовищем. Перед тим, як на заявника вдягли кайданки, ОСОБА_2 відібрала у нього всі документи, які є його власністю, чим скоїла грабіж і розбій. Це викликало в заявника душевні страждання.

Потім, заявника було переміщено з Дніпропетровського окружного адміністративного суду до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Однак це вже не має відношення до справи.

Пояснив значення психологічного елемента, а саме, в галузях психології є поняття «психологія переживання». Всі люди поділяються на 4 версії: «світ простий» і «світ складний», «суб`єкт особистості простий» і «суб`єкт особистості складний». Заявник є «складною особистістю», у його розумінні «світ складний». Про це він писав і у своїй книзі, яку подарував бібліотеці міста. Заявник доклав багато зусиль для оскарження цих дій. Лише через три роки затримання було визнано незаконним, і лише у травні 2013 року набрало чинності рішення про стягнення шкоди, однак шкода не була відшкодована. Через 10 років він знову повертається до цього питання і тяганина з винесенням рішення вже достатньою підставою для відшкодування шкоди.

Зауважив, що по даному (тобто 23.09.2009р. в Дніпропетровському окружному адміністративному суді) затриманню у рішенні «Заїченко проти України № 2» нічого не вказано, і сатисфакції він не отримав.

Вказав, що право на відшкодування шкоди, встановлене ст.ст. 3,5, 53 Конвенції не може знівельовувати його право на відшкодування шкоди, передбачене спеціальним Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Ніяка сатисфакція, встановлена ЄСПЛ не може зменшувати це право. Зокрема , у рішенні ВСУ від 22.04.2020р. суд прямо застосував ст. 41 Конвенції та ст. 53 Конвенції про право на сатисфакцію. Наполягав, що у рішенні Кіровського районного суду від 14.08.2019 р. у справі № 203/60/18 зовсім інший епізод, який не має відношення до цієї справи. Право на сатисфакцію, передбачене ст. 5 Конвенції, про що встановлено у рішенні «Заїченко проти України № 2» та право на відшкодування шкоди у даній справі є різними правами.

Зокрема, зауважив, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2020р. по справі № 201/8996/20 за його скаргою визнано незаконним позбавлення його свободи з 29.09.2009р. по 08.10.2009р. у КЗ Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» (а.с. 81 83).

Вважав, що на підставі ст. 82 ЦПК України, заявникові нічого не потрібно доводити, оскільки вже є рішення Кіровського районного суду від 14.08.2019 р. у справі № 203/60/18 з тими ж сторонами. А розмір компенсації має бути визначений, додержуючись суми, яку призначив ЄСПЛ у справі «Заїченко проти України № 2».

Надаючи пояснення суду, заявник представив письмове «Обоснование моей лексики» (а.с. 75 - 79).

На підставі викладеного, просив вимоги заяви задовольнити повністю.

Представник ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області Дерновський М.Є. під час розгляду справи проти задоволенні вимог заяви заперечував, підтримав свій відзив, просив відмовити у задоволенні вимог.

При підготовці справи до розгляду за клопотанням заявника судом долучені до матеріалів справи рішення, які заявник вважав за доцільне дослідити і які були досліджені під час розгляду справи (а.с. 5-52).

Суд, вислухавши заявника, представника заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

З указаних рішень установлено таке.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська у справі № 203/60/18 (провадження №2/0203/928/2019) від 14.08.2019р. частково задоволено заяву ОСОБА_1 (заінтересовані особи ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, ГУ ПФУ у Дніпропетровській області, прокуратура Дніпропетровської області, ГУ НП в Дніпропетровській області) про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним затриманням, задовольнити частково.

Визначено розмір немайнової (моральної) шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 у порядку, передбаченому Законом України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41, у сумі 165 000 грн.

Провадження у справі у частині вимоги про зарахування до пенсійного стажу ОСОБА_1 одного дня незаконного позбавлення волі у трикратному розмірі закрито.

Як видно зі змісту хвали суду першої інстанції, 09.01.2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним затриманням. Подану заяву обґрунтував тим, що 23.07.2009р. заявника було незаконно затримано у м. Дніпропетровську співробітниками міліції. Факт затримання, а також його незаконний характер підтверджено рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р., а також постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2017р. Посилаючись на приписи статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, керуючись вимогами статей 7, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», заявник просив компенсувати йому немайнову шкоду в сумі 165 000,00 грн. та зарахувати до його пенсійного стажу один день незаконного позбавлення волі у трикратному розмірі.

13.02.2019р. заявник збільшив розмір майнових вимог до 825 000,00 грн., обґрунтувавши це негативними наслідками, що настали у подальшому.

У даній справі судом установлено, що в липні 2009 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд отримав від заявника кілька листів, у яких містилися надзвичайно образливі зауваження на адресу суддів, у провадженні яких перебували ініційовані ним справи (зокрема, одного з суддів було названо «гнидою», чий відвід він заявляв «відповідно до … загальновідомих відомостей з підручників з паразитології»).

23.07.2009р. у зв`язку з цими листами секретар суду склав протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Того ж дня, засідаючи у складі одного судді, Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська провів засідання за участю заявника. Згідно з протоколом засідання заявник наполягав на своїй версії перебігу подій, викладеній у його листах, які він грубими не вважав. Вивчивши матеріали справи і заслухавши заявника, суд (для встановлення осудності заявника) призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу. Зазначена експертиза мала проводитися у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Із зали засідань міліція доправила заявника до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин. Потім його доправили до психіатричної лікарні.

09.08.2010р. Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська закрив провадження в адміністративній справі щодо заявника у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до адміністративної відповідальності.

Заявник оскаржив зазначену постанову, вимагаючи закриття справи на тій підставі, що жодного адміністративного правопорушення вчинено не було.

17.09.2010р. апеляційний суд Дніпропетровської області у судовому засіданні за участю заявника залишив його апеляційну скаргу без задоволення, ухваливши постанову, яка є остаточною й оскарженню не підлягає.

Викладені обставини були встановлені рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «Заїченко проти України №2» (заява № 45797/09), яке набуло статусу остаточного 06.07.2015.

19.12.2017р. Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у справі про адміністративне правопорушення №203/4555/17 (провадження №3-в/0203/61/2017) ухвалено постанову про визнання затримання заявника працівниками Красногвардійського РВ УМВС України в м. Дніпропетровську 23.07.2009 року незаконним. Постанова набрала законної сили (а.с.а.с. 69 71).

Суд у цій справі дійшов висновку про підставність заявлених вимог у порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41.

Вирішуючи питання щодо визначення розміру моральної шкоди, суд врахував, що внаслідок незаконного затримання заявника 23.07.2009р. йому було завдано моральну шкоду, що полягала в емоційних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв`язків, стосунків з оточуючими, приниженні честі, гідності тощо.

Зважаючи на характер порушення та глибину душевних страждань заявника, суд визначив розмір моральної шкоди у 165 000,00 грн. достатньою і справедливою сатисфакцією для відшкодування шкоди, заподіяної йому незаконним затримання 23.07.2009р. Решта грошових вимог (визначених у заяві про збільшення розміру вимог від 13.02.2019) суд вважав такими, що стосувалися подій, що настали після затримання заявника.

Водночас, встановлено з Єдиного реєстру судових рішень, що у постанові Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 18.10.2018р. у справі 206/5058/18 (провадження № 4-с/206/22/18) суд встановив (посилаючись на те, що це також встановлено та вказано в рішенні Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2»), що 23.09.2009р. секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши ОСОБА_1 , та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Із зали засідань міліція доправила ОСОБА_1 до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні.

Також, у постанові Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі від 19.12.2017р. № 203/4555/17 (провадження № 3-в/0203/61/2017) встановлені аналогічні обставини, якою за скаргою ОСОБА_1 визнано його затримання працівниками Красногвардійського РВ УМВС України в м. Дніпропетровську 23.07.2009р. незаконним.

Поставною Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2012р. по справі № 4-1400/11 за скаргою ОСОБА_1 визнано затримання ОСОБА_1 23.07.2009р. співробітниками підрозділу «Грифон» та Красногвардійського РВ ДМУЮ ГУМВС України в Дніпропетровській області під час складення протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.185-3 КУпАП та його доставлення до Красногвардійського районного суду м Дніпропетровська незаконним.

Суд вважає за доцільне дослідити зміст цієї постанови, а саме, вимог заявника і встановлені судом обставини.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою з приводу його незаконного, безпідставно, без складення протоколу затримання та сповіщення його родичів, затримання 23.07.2009 року в Дніпропетровському окружному адміністративному суді (м. Дніпропетровськ, вул. Янгеля, 4) співробітниками підрозділу «Грифон» та Красногвардійського РВ ДМУЮ ГУМВС України в Дніпропетровській області, та просив визнати його незаконним.

В судовому засіданні в обґрунтування скарги пояснив, що зранку 23.07.2009 року близько 08 год. 10 хв. він прибув до будівлі Дніпропетровського окружного адміністративного суду, який знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Янгеля, 4, у зв`язку з тим, що його було викликано в судове засідання у адміністративній справі за його позовом до Генеральної Прокуратури України. Завітавши до зали судових засідань, куди його запросили нібито в судове засідання у вказаній вище адміністративній справі, він був штучно позбавлений можливості залишити цю залу, оскільки на перепоні цьому стояли співробітники підрозділу «Грифон», які просто фізично перешкоджали вихід із залу. В такий ситуації без будь-яких пояснень він пробув разом із співробітники підрозділу «Грифон» тривалий час, близько двох годин, нібито для складання протоколу про адміністративне правопорушення на підставі службових записок суддів Дніпропетровського окружного адміністративного суду. За цей час йому було навіть заборонено рухатись по приміщенню. Після того, як протокол було складено, співробітники підрозділу «Грифон» вивели його з зали судового засідання до турнікету Дніпропетровського окружного адміністративного суду, де на нього вже чекали співробітники Красногвардійського РВ ДМУЮ ГУМВС України в Дніпропетровській області, яким його і було передано, погрожуючи фізичним та психічним насиллям. Свідком цієї події був помічник прокурора Красногвардійського району Бойко А.В. До моменту передачі у нього було відібрано усі додатки до протоколу про адміністративне правопорушення, а біля турнікету на нього надягли наручники. Після цього, він був поміщений в транспортний засіб, де окрім нього знаходились міліціонери та правопорушники, та де, на його думку, вони чекали якісь судові документи. Хвилин за 15 до транспортного засобу під`їхав на службовому автомобілі якийсь чоловік, який представив йому службове посвідчення, відповідно якого він є слідчим Красногвардійського РВ ДМУЮ ГУМВС України в Дніпропетровській області Сироватко, та запропонував йому пересісти до його автомобіля, наказавши при цьому іншим міліціонерам, які знаходились у транспортному засобі, зняти з нього наручники, що негайно було виконано. Оскільки своє затримання він вважав безпідставним, то пересів до автомобіля слідчого, котрий пояснив йому, що головою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровську надано вказівку доставити його до цього суду, в зв`язку з чим слідчий і прибув до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Після того як слідчий отримав в Дніпропетровському окружному адміністративному суді якісь документи, вони на його автомобілі поїхали до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, де він перебував у коридорі суду без догляду тривалий час.

Зазначав, що ані термін його затримання підрозділом «Грифон», ані термін його затримання міліціонерами Красногвардійського РВ ДМУЮ ГУМВС України в Дніпропетровській області в транспортному засобі, ані термін його затримання слідчим цього райвідділу, ані термін його затримання в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська не були оформлені протоколами затримання чи у будь-який інший спосіб.

Не було жодного приводу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про конвоювання його до судового засідання. Також, посилається на те, що немає жодного закону який зобов`язував би чи навіть дозволяв слідчому виконувати вказівки голови суду. В Дніпропетровському окружному адміністративному суду він був без паспорта, а до справи про адміністративне правопорушення долучена копія його паспорту.

Крім того, навіть якщо відносно нього і було складено протокол про адміністративне правопорушення за неповагу до суду, то здійснено це некомпетентною особою, такий протокол не розглядається невідкладно, а лише з призначенням судового засідання у визначений законодавством строк, при цьому затримання може мати місце лише для складення протоколу, де описуються усі підстави та деталі затримання.

Також вказав на те, що його родичі не були негайно сповіщені про його затримання. Вважає, що такі перешкоди вчиненні працівниками правоохоронних органів навмисно, для того, щоб він не потрапив до призначеного в той день судового засідання, що в результаті і було досягнуто.

Між тим, якщо вважати ціллю затримання розгляд адміністративного протоколу за неповагу до суду, складеного в то же день, то затримання взагалі не мало сенсу, бо в приміщенні Красногвардійського районного суду він був залишений на самоті і мав певну свободу пересування, хоча слідчий до початку розгляду справи про адміністративне правопорушення сидів у коридорі, а потім пішов.

Вважає своє затримання спробою соціального винищення. Вважає, що скаргу слід розглядати в загальному порядку на підставі ст.29 Конституції України, оскільки не є можливим достовірно встановити, в якому саме судочинстві слід розглядати скаргу.

Під час розгляду скарги наголошував на тому, що під час затримання 23.07.2009 року постійно змінювались його форми, однак саме затримання розпочалось в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду, продовжилось в міліцейському мікроавтобусі, потім в службовому автомобілі слідчого Сироватко, а потім в приміщенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, які і слід визнати незаконними.

Щодо затримання заявника 23.07.2009р. співробітниками підрозділу «Грифон» в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, то судом у справі встановлено таке.

У матеріалах скарги був наявний складений секретарем суду Дніпропетровського окружного адміністративного суду Чиж О.С. 23.07.2009р. протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.185-3 КУпАП відносно ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , особу якого посвідчено паспортом серії АМ №788751.

Згідно постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23.07.2009р. у справі про адміністративне правопорушення №0003/2010 за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, за проколом, складеним Дніпропетровським окружним адміністративним судом, призначено у відношенні ОСОБА_1 стаціонарну судово-психіатричну експертизу правопорушника ОСОБА_1 .

Аналізуючи на відповідність нормам ст.ст. 7, 32, 185-3, 257, 259 - 263, 267, 277, 277-2, 284 КУпАП, з огляду на те, що 23.07.2009р. ОСОБА_1 не піддавався адміністративному арешту, відсутність в матеріалах протоколу затримання правопорушника, направлення ОСОБА_1 до Красногвардійського районного суду на підставі рапорта лейтенанта міліції, суд дійшов про незаконність затримання ОСОБА_1 у Дніпропетровському окружному адміністративному суді.

При цьому, суд не прийняв до уваги доводи прокурора про те, що відсутні докази того, хто саме в 2009 році ніс охорону суду, і дійшов висновку, що факт затримання підтверджений рапортами, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями скаржника, службовими записками суддів Дніпропетровського окружного адміністративного суду, що повністю було підтверджено матеріалами справи №0003/10 і протоколом від 23.09.2009р., складеним на підставі службових записок від 13.07.2009-21.07.2009 року, за підписом секретаря суду ОСОБА_2 . При цьому, матеріали справи не містять жодних відомостей про зобов`язання органів внутрішніх справ доставити правопорушника для складення протоколу.

Суду прокурором не було надано доказів проведеного судового засідання 23.07.2009р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної Прокуратури, а також причини її відкладення, що в сукупності з вищенаведеним, свідчить про незаконні дії з затримання ОСОБА_1 .

Крім того, для адміністративного затримання особи, не зафіксованого в даному випадку належним протоколом, були покликані співробітники охорони суду (на 23.07.2009 року підрозділ «Гріфон»), які не мали повноважень для таких дій, оскільки мають право на припинення прояву неповаги до суду, чого в даному випадку не мало місця, оскільки підставою складення протоколу та затримання ОСОБА_1 стали його заяви на адресу суду, датовані раніше 23.07.2009 року.

В своїй заяві про відшкодування моральної шкоди і в судовому засіданні ОСОБА_1 у наполягав на тому, що затримання його у першій половині дня 23.09.2020р. не потрібно плутати з наступним затриманням того ж дня у другій половині після оголошення постанови про проведення СПЕ. Компенсацію з затримання у першій половині дня він не отримував.

Однак судом з Єдиного реєстру судових рішень установлено, що у 2013 році заявник звертався до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ДМУ ГУМВС в Дніпропетровській області (третя особа ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області), у якому просив стягнути на його користь на відшкодування моральної шкоди розмірі 500 000 грн., завданої незаконними діями та бездіяльністю відповідача в частині реагування на його звернення за фактом незаконного затримання 23.07.2009р.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2013р. по справі № 200/1805/13ц частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнуто на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України через Головне управління Державного казначейської служби України в Дніпропетровській області на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. (а.с. 87 90).

Судом у цій справі, серед іншого, встановлено, що затримання позивача 23.07.2009р. співробітниками міліції відбулось без достатньої правової підстави та без належного оформлення такого затримання, а також у відсутність делегованого законом повноваження, про що свідчать досліджені матеріали справи № 4-1400/11 за скаргою ОСОБА_1 на його незаконне затримання 23.07.2009р. співробітниками підрозділу «Грифон» (що описана вище) та Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, в чому суд також переконався з матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 0003/10.

Незаконне затримання ОСОБА_1 23.07.2009р. відбулось слідчим СВ Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та було оскаржено позивачем (затриманим) до вищестоящого органу, а саме ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, однак такий спосіб захисту порушеного права не виявився ефективним, через відсутність, на думку відповідача, порушення прав позивача, та такий висновок відповідача не відповідає фактичним обставинам справи і спростований вже зазначеною постановою суду від 20.08.2012 року.

Разом з тим, через недотримання вимог закону при затриманні позивача (відсутність протоколу затримання) та взагалі безпідставність затримання, неврегульованості чинним законодавством порядку розгляду скарги особи на затримання за таких обставин, позивач був вимушений витратити чимало часу на відновлення свого порушеного права, подавши до Апеляційного суду Дніпропетровської області відповідну скаргу 31.10.2011 року, яка була йому повернута листом від 07.11.2011 року та згодом, 15.11.2011 року, подавши до Апеляційного суду Дніпропетровської області заяву про встановлення підсудності, де зазначив на неврегульованість процесуальним законодавством судового оскарження незаконного затримання. І тільки 20.08.2012р. скарга позивача на незаконне затримання була розглянута з винесенням постанови Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська.

Підставою звернення позивача до суду у справі (№ 200/1805/13ц) стало формальне відношення відповідача до перевірки його заяви, внаслідок чого порушено його право на захист від незаконного, безпідставного затримання (як запобіжного заходу в справі про адміністративне правопорушення) та зроблено відповідачем неправдивий висновок про правомірність дій співробітників міліції, через що гарантії, встановлені ст.267 КУпАП та ст. 4 Закону України «Про звернення громадян» втратили сенс, що повністю віднайшло своє підтвердження в досліджених судом доказах. Окрім того, такі дії відповідача призвели до зневірення позивача у дієвості гарантованих законами прав та необхідності існування відповідача взагалі, оскільки приводом звернення позивача з заявою до відповідача, стало інше порушення органу міліції, з чого вбачається систематичність невиконання відповідачем покладених на нього обов`язків.

Як вказав суд, предметом розгляду в даній справі не є факт перебування позивача під судом та слідством, а також, власне сам факт затримання, а лише факт недоброякісного виконання відповідачем перед позивачем покладеного на нього Законом обов`язку, що потягло за собою негативні наслідки для позивача, суд, виходячи з принципу розумності, справедливості, достатності сатисфакції, внутрішнього переконання, вважає за доцільне стягнути на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

Отже, як видно з даного рішення по справі № 200/1805/13ц на користь заявника з державного бюджету вже стягнути моральна шкода у розмірі 1 000,00 грн. При цьому, факт недоброякісного виконання відповідачем перед позивачем покладеного на нього Законом обов`язку, що потягло за собою негативні наслідки для позивача, судом був установлений у т.ч. з постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2012р. по справі № 4-1400/11 за скаргою ОСОБА_1 , якою визнано його затримання 23.07.2009 року у тому числі співробітниками підрозділу «Грифон» в Дніпропетровському окружному адміністративному суді (м. Дніпропетровськ, вул. Янгеля, 4) при провадженні адміністративної справи №3-0003/10 за ч.1 ст.185-3 КУпАП.

Крім того, з Єдиного реєстру судових рішень установлено, що заявник у 2013 році також звертався до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 200/5779/13а, провадження № 2а/200/275/13) із адміністративним позовом до ГУ МВС України в Дніпропетровській області (третя особа - ДКС України), в якому просив:

1) визнати незаконною бездіяльність відповідача з розгляду його скарги від 19.08.2010 року на незаконне адміністративне затримання співробітниками міліції 23.07.2009 року в Дніпропетровському окружному адміністративному суді при провадженні справи №3-0003/10;

2) зобов`язати відповідача розглянути скаргу у встановленому законом порядку та вирішити її шляхом внесення в ЄРДР свідчень про скоєння 23.07.2009 року секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_3 та невстановленими співробітниками спецпідрозділу «Грифон» завідомо незаконного затримання позивача з направленням матеріалів за підслідністю у відповідності до ст. 216 КПК України; внесення в ЄРДР свідчень про скоєння 23.07.2009 року головою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 організації виконаного в той же день викрадення позивача з направленням матеріалів за підслідністю у відповідності до ст..216 КПК України; проведення службового розслідування причин та умов тривалої бездіяльності посадових осіб, підрозділів і служб відповідача в частині реагування на скоєне порушення його прав, встановлене судовими рішеннями, з прийняттям встановлених нормативними актами організаційних, дисциплінарних та кадрових заходів;

3) стягнути з державного бюджету на його користь моральну шкоду, спричинену незаконними діями та бездіяльністю відповідача, в тому числі спричинену його співробітниками, виходячи з розміру 2 мінімальних заробітних плат за кожен місяць незаконного перебування під судом з липня 2009 року по травень 2013 року, тобто за 47 місяців, а всього 107 818 грн.

У цій справі вимоги мотивував тим, що 19.08.2010 року він звернувся до відповідача зі скаргою на своє незаконне адміністративне затримання співробітниками міліції 23.07.2009 року в Дніпропетровському окружному адміністративному суду при провадженні справи №3-0003/10. Скарга не розглянута. Подавав письмові пояснення суду, серед іншого, про те, що незаконність його затримання вже встановлена постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2012 року, яка набрала законної сили (справа № 4-1400/11), а тому обставини, нею встановлені, додатковому доказуванню не підлягають.

Судом у цій справі було установлено, що позивач звертався до відповідача зі скаргою на своє незаконне адміністративне затримання в Дніпропетровському окружному адміністративному суді 23.07.2009р. співробітниками міліції та спецпідрозділу «Грифон», його звернення були надіслані до ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області за належністю, де була проведена службова перевірка та складено відповідний висновок, в якому у підсумку зазначено про відсутність фактів порушення службової дисципліни співробітниками Красногвардійського РВ. Цей висновок спростовано Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська постановою від 20.08.2012р., якою визнано затримання ОСОБА_1 23.07.2009р. співробітниками підрозділу «Грифон» та Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області під час складення протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст.185-3 КУпАП та його доставлення до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська незаконним. Суд дійшов висновку, що органом, уповноваженим розглядати скаргу на таке затримання, в силу положень ст. 267 КУпАП, окрім суду, є в даному випадку - Дніпропетровське міське управління ГУМВС України в Дніпропетровській області відповідно до Положення про Дніпропетровське міське управління УМВС України в Дніпропетровській області, затверджене наказом УМВС України в Дніпропетровській області №1000 від 15.11.2007 року. А відповідач - ГУ МВС України в Дніпропетровській області не є органом, визначений ст. 267 КУпАП який уповноважений на розгляд скарги на незаконне адміністративне затримання.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд вказав, що ці вимоги є похідними від вимог позивача про визнання бездіяльності незаконної, зобов`язання вчинити певні дії, а тому задоволенню не підлягають.

Тому, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2015р. по справі № 200/5779/13а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ МВС України в Дніпропетровській області відмовлено у повному обсязі (а.с. 91 94).

Стосовно посилань заявника про те, що заявлена шкода має бути відшкодована йому на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994р. №266/94-ВР (у редакції на момент затримання 23.07.2009р.) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину;

3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Положення про застосування вказаного Закону, затвердженого наказом Мінюсту України від 04.03.1996р. № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04.03.1996р. № 3 та Мінфіну України від 04.03.1996р. № 41 визначає порядок застосування зазначеного вище Закону.

Згідно із п. 2 Положення даний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв`язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов`язані з цим обов`язки зазначених органів.

Відповідно до п. 5. Положення про застосування вказаного Закону, затвердженого наказом Мінюсту України від 04.03.1996р. № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04.03.1996р. № 3 та Мінфіну України від 04.03.1996р. № 41, право на відшкодування шкоди мають громадяни, щодо яких незаконні дії, передбачені частиною 1 ст.1 Закону, були здійснені після набуття Законом чинності, тобто після 16 січня 1995 року.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 4 вказаного Закону, п. 17 Положення про застосування вказаного Закону, затвердженого наказом Мінюсту України від 04.03.1996р. № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04.03.1996р. № 3 та Мінфіну України від 04.03.1996р. № 41, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як установлено судом, на користь заявника рішенням суду стягнути моральна шкода у розмірі 1 000,00 грн., заподіяна незаконним затриманням співробітниками підрозділу «Грифон» в Дніпропетровському окружному адміністративному суді (м. Дніпропетровськ, вул. Янгеля, 4) при провадженні адміністративної справи № 3-0003/10 за ч.1 ст.185-3 КУпАП.

Згідно із ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Як установлено, заявникові шкода заподіяна незаконним затриманням (без протоколу затримання) співробітниками спеціального підрозділу судової міліції «Грифон», до основних завдань якого відповідно до Положенням про спеціальний підрозділ судової міліції «Грифон» МВС України №1390 від 19.11.2003р., є забезпечення згідно з чинним законодавством виконання Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів, затверджених спільним наказом Державної судової адміністрації України та МВС України від 12.09.2005 N 102/765, підтримання порядку в суді, припинення проявів неповаги до суду, охорони приміщень суду, виконання функцій щодо державного захисту суддів, працівників суду, забезпечення безпеки учасників судового процесу.

Таким чином, дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і Положення про застосування вказаного Закону, не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки затримання заявника співробітниками спецпідрозділу судової міліції «Грифон» не є підпадає під випадки, окреслені ст.ст 1, 2 Закону і п. 2 Положення, а спецпідрозділ судової міліції «Грифон» не є органом дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 259, 263 - 263 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (заінтересована особа Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним позбавленням свободи 23 липня 2009 року - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний тест ухвали складений 12 жовтня 2020 року.

Суддя Наумова О.С.