Справа № 939/1363/20
РІШЕННЯ

Іменем України

01 жовтня 2020 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої судді Міланіч А.М.

при секретарі Хоменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Бородянка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі заяви відповідачки від 30 червня 2010 року № б/н банком останній було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Відповідачка умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконувала і станом на 30 квітня 2020 року її заборгованість склала 93051,01 грн.

Просив стягнути з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 93051,01 грн. та судові витрати.

Ухвалою суду від 07 серпня 2020 року було відкрито провадження у даній справі, ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, сторонам роз`яснено їх право на подання відповідних заяв по суті справи.

11 вересня 2020 року відповідачка подала відзив на позов, яким просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що умови та правила надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви нею не підписані, не містять відомостей про дату ознайомлення з ними, що дає підстави вважати, що надані позивачем до суду умови не є складовою частиною договору про надання банківських послуг, який вона /відповідачка/ підписувала з банком, а відтак позивачем не надано доказів виникнення з нею /відповідачкою/ кредитних відносин. До того ж даний позов подано банком з пропуском строків позовної давності, який розпочався з лютого 2016 року з дати неповернення наступної частини коштів чи непоповнення рахунку, автоматичне ж списання /погашення/ заборгованості за кредитом з іншого відкритого рахунку на її /відповідачки/ ім`я без її на те згоди не може свідчити про визнання нею наявного боргу, а тому також просила застосувати до вимог позивача строк позовної давності.

Позивач надав відповідь на відзив, яким вважав твердження відповідачки, викладені у відзиві на позов безпідставними, позов обґрунтованим та просив його задовольнити.

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви, поданої відповідачкою 30 червня 2010 року, ПАТ КБ «Приватбанк» /на даний час Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»/ надав останній кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки /а.с.18,16-17/.

Згідно розрахунку позивача станом на 30 квітня 2020 року відповідачка має заборгованість за вказаним договором у розмірі 93051,01 грн., яка складається з: 2400 грн. заборгованість за кредитом, 89651,01 грн. заборгованість за процентами, 1000 грн. пеня /а.с.5-8/.

Аналізуючи викладене та надані відповідачкою заперечення проти позову, суд дійшов висновку, що факт виконання позивачем своїх зобов`язань за правочином та анкетою-заявою б/н від 30 червня 2010 року, підтверджується, зокрема, поясненнями самої відповідачки, викладеними у вказаних запереченнях, випискою по рахунку, яка підтверджує активне використання відповідачкою кредитного рахунку /а.с. 9-14/, будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладеного між сторонами правочину матеріали справи не містять і відповідач їх суду не надав.

Таким чином, на переконання суду, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України і за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до положень ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Разом з цим, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору.

Відсутність підпису відповідачки на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідачки і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ).

Таким чином, за наданими позивачем умовами та правилами надання банківських послуг /а.с. 17-45/ між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру процентів, штрафів, пені, оскільки зазначені складові договору не містять підпису відповідача.

Тому позовні вимоги в частині стягнення процентів, штрафів, пені, враховуючи зазначене, є необґрунтованими, а відтак, вказані вимоги не підлягають до задоволення.

Крім цього, суд позбавлений можливості стягнути проценти за правочином на рівні облікової ставки Національного банку України у відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, оскільки, позивачем не надано відповідного розрахунку, а з наявного розрахунку неможливо визначити їх розмір через відсутність окремих складових заборгованості, а саме: заборгованості на певну дату тіла кредиту.

Отже, з точки зору суду, відповідачка має сплатити на користь позивача лише заборгованість за кредитом, що складається з поточної та простроченої заборгованості відповідно до наданого позивачем розрахунку / а.с. 5-8/.

Однак, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як убачається із виписки по рахунку /а.с. 9-16/, відповідачка останнє поповнення кредитної картки № НОМЕР_1 /строк дії якої до травня 2017 року/ здійснила 25 січня 2016 року на суму 213 грн., та, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором та тієї ж виписки по рахунку /а.с. 5-8/ в подальшому, починаючи з 26 червня 2017 року, на відкритий за вказаним кредитним договором картковий рахунок відповідачки проводилось зарахування коштів, шляхом автоматичного їх списання з іншого рахунку, відкритого на ім`я відповідачки, останній раз переказ коштів між рахунками за договором було здійснено, шляхом їх автоматичного списання з одного рахунку на інший 16 листопада 2018 року.

Відповідно до ч.1,3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом в постановах від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та від 9 листопада 2016 року у справі за № 6-1457цс16.

Таким чином, суд вважає, що автоматичне списання банком коштів з рахунку відповідачки в рахунок погашення заборгованості за кредитом не може свідчити про визнання нею свого боргу та слугувати підставою для переривання позовної давності так як доказів того, що таке списання відбувалося за згодою останньої позивачем суду не надано.

За таких обставин, оскільки кредитний договір було укладено між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою на підставі її заяви від 30 червня 2010 року, строк дії договору закінчився, останнє поповнення відповідачкою карткового рахунку було здійснене 25 січня 2016 року, а тому перебіг строку позовної давності розпочався з 26 січня 2016 року, проте, як вбачається з відмітки на поштовому відправленні позовної заяви /а.с. 56/, АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з даним позовом про захист свого порушеного права лише 16 липня 2020 року, автоматичне погашення заборгованості, зокрема 16 листопада 2018 року, не можуть розцінюватись як добровільне погашення боргу, що перериває перебіг позовної давності, то суд вважає, що позивач подав позов з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Таким чином, оскільки позивачем пропущено строки позовної давності і відповідачкою подано заяву про застосування до вимог позивача таких строків, то суд визнає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст. 256, 257,ч.2ст.258,ч.1,5 ст. 261, ч.3 ст. 267, 525-527,530,612,623,1054,1281,1282 ЦК України, ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду через Бородянський районний суд Київської області.

Повне рішення суду складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий-суддяА.Міланіч