РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Мурашової Н.А.

за участю секретаря Бойко Л.Л.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Д`якової Т.В.

представника відповідачки адвоката Білицького Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання дійсним дарування грошових коштів та визнання права особистої приватної власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

21.11.2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з 15.08.1998р. по 07.09.2018р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 . Від цього шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21.11.2018р. його колишня дружина ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, включивши в перелік цього майна квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана за договором купівлі-продажу від 11.06.2009р. Однак, ця квартира не може бути визнана спільним сумісним майном подружжя, оскільки хоча і придбана в період зареєстрованого шлюбу, однак за його особисті грошові кошти, які він отримав від батьків за договором дарування грошових коштів від 15.05.2009р. Заперечуючи проти включення вказаної квартири до спільного майна подружжя, він додав до свого відзиву копію вказаного договору дарування грошових коштів, але ОСОБА_3 заявила про виключення його з числа доказів, чим фактично не визнає цей договір та оспорює право його особистої приватної власності на зазначену квартиру. У зв`язку з цим він вимушений звернутися до суду з цим позовом. Вважає, що договір дарування грошових коштів є дійсним та квартира за вказаною адресою належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки на придбання цієї квартири він витратив грошові кошти в сумі 36000 доларів США, що еквівалентно 279 225,00грн., які йому подарували 15.05.2009р. його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 після продажу житлового будинку АДРЕСА_2 , який належав їм на праві власності і був проданий за договором купівлі-продажу від 15.05.2009р. за 255000,34грн. Договір дарування грошових коштів був укладений між ним та його батьком ОСОБА_2 у простій письмовій формі, повністю виконаний сторонами. Вказаний договір не було посвідчено нотаріально, оскільки отриманих від продажу житлового будинку грошових коштів вистачало тільки на купівлю квартири та сплату послуг ріелтора, нотаріуса. Зайвих коштів для нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів на той момент не було. Незважаючи на недотримання нотаріальної форми договору дарування грошових коштів, він є дійсним, оскільки сторони домовились про усі істотні умови цього договору, виконали його. Крім того, те, що спірна квартира була придбана саме за отримані ним за договором грошові кошти випливає із того, що вони не мали спільних з відповідачкою заощаджень, їх доходи були незначними. Зокрема, його дохід за період з 15.08.1998р. по 11.06.2009р. склав 113 131,11грн., відповідачки ОСОБА_3 за період з 2003-по 2009р. 42512,87грн., до 2003р. вона взагалі не мала жодного доходу. Загальний їх спільний дохід склав 155 643,98грн., що майже на 50% менше вартості спірної квартири.

Просить визнати дійсним договір дарування грошових коштів від 15.05.2009р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою суду від 06.12.2019р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за цим позовом та призначено підготовче засідання.

16.12.2019р. до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 , в якій він просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги ОСОБА_1 визнає повністю.

Ухвалою суду від 13.01.2020р. підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, задоволена заява позивача ОСОБА_1 про виклик свідків, задоволено клопотання представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Білицького Є.М. про витребування у позивача ОСОБА_1 оригіналу договору дарування грошових коштів, укладеного 15.05.2009р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , клопотання представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Білицького Є.М. про призначення судової технічної експертизи давності договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р. залишено відкритим.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Д`якова Т.В. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просять позов задовольнити. Додатково суду пояснили, що на даний час не можуть надати суду для огляду оригінал договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р. оскільки під час судового розгляду він разом з правоустановчими документами на спірну квартиру був викрадений невідомими особами з автомобілю позивача, що підтверджується витягом з ЄРДР. Але він існував і був складений особисто позивачем в присутності батьків та свідків саме 15.05.2009р. Цей договір є дійсним, оскільки сторонами було досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, грошові кошти були передані саме на придбання спірної квартири. Договір не був нотаріально посвідчений, оскільки на його нотаріальне оформлення не було зайвих грошей, але на даний час позивач має права вимагати визнання такого договору дійсним на підставі ст.220 ЦК України. Те, що спірна квартира була придбана саме за подаровані батьками позивача грошові кошти, було достовірно відомо відповідачці ОСОБА_3 , оскільки саме вона була ініціатором купівлі цієї квартири, вмовляла батьків допомогти їм грошима, оскільки власних збережень сторони не мали. Розмір їх доходів був незначний і не дозволяв купити 3-кімнатну квартиру в м.Запоріжжі. Відповідачка була присутня у нотаріуса під час посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири, давала свою згоду на придбання квартири, яка оформлена нотаріально посвідченою заявою, оскільки на момент купівлі квартири не було нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів. Вважають, що спірна квартира є особистою приватною власністю позивача і не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за особисті грошові кошти позивача, які отримані ним на підставі договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р.

Представник відповідачки адвокат Білицький Є.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї форми тягне нікчемність такого договору. Наданий позивачем договір дарування грошових коштів на суму 36000,00 доларів США нотаріально не посвідчений, тобто є недійсним в силу закону. Крім того, цей договір складений особисто позивачем і відповідачка вважає його штучно створеним, сфальсифікованим позивачем після виникнення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя, у зв`язку з чим було заявлено клопотання про витребування у позивача оригіналу цього договору та призначення технічної експертизи давності цього документу з метою з`ясування часу його складання, а також подана заява про вчинення відповідного кримінального правопорушення. Однак в ході судового розгляду позивач оригінал договору не надав, пославшись на його викрадення, тобто існують певні сумніви щодо часу складання такого договору, які позивачем належними та допустимими доказами не спростовані. Крім того, визнання договору дійсним на підставі ст.220 ЦК України може мати місце у випадку, коли одна сторона ухилилась від нотаріального посвідчення цього договору. Разом з тим, в судовому засіданні сторони та свідки пояснили, що з приводу посвідчення цього договору жодна сторона до нотаріуса не зверталась через брак коштів. Жодних об`єктивних перешкод для належного оформлення договору дарування у позивача та його батьків не було. Відповідно спірна квартира не може вважатись особистою приватною власністю позивача, а є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки. Крім того, під час укладання договору купівлі-продажу цієї квартири позивач не заявляв нотаріусу про придбання квартири за його особисті кошти. Договір було посвідчено нотаріусом за письмовою згодою відповідачки ОСОБА_3 як дружини, що ґрунтується на вимогах ст.65 СК України, ст.369 ЦК України та фактично є підтвердженням придбання квартири за спільні кошти подружжя, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідачці відомо про те, що батьки позивача продали свій житловий будинок, але як вони розпорядились цими грошима, їй невідомо. До розірвання шлюбу відповідачка не зверталась з приводу визнання за нею права власності на квартиру, оскільки не було спору щодо цього. Спірна квартира була придбана для проживання родини і родина в ній проживала. Також вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для пред`явлення цього позову, оскільки позивач був достовірно обізнаний про умови договору купівлі-продажу спірної квартири 11.06.2009р., а саме придбання майна за спільні кошти подружжя ОСОБА_6 , а не його особисті, тому з цього моменту і починається перебіг строку позовної давності для пред`явлення позову про захист його права на майно. Просить в позові відмовити повністю.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю позивача. Син з родиною спочатку проживав в с.Тернівка Вільнянського р-ну Село неперспективне, тому діти бажали переїхати в місто. Грошей на це було. Їх власні доходи були незначними і не давали можливості зробити будь-які заощадження. Вони з чоловіком постійно допомагали їм. На ім`я чоловіка був оформлений житловий будинок АДРЕСА_2 , який невістка вмовила продати, щоб купити житло в м.Запоріжжі. Вони погодились на це, оскільки бажали допомогти синові. Син та невістка були у нотаріуса, коли оформлювали договір купівлі-продажу житлового будинку у нотаріуса, гроші відразу забрала невістка. Чоловік навіть не тримав їх в руках. В той же день, повернувшись додому, вони вирішили скласти письмовий договір дарування грошей, син написав його в присутні чоловіка та свідків. Вона як дружина давала свою згоду на укладання цього договору. Квартиру син купив десь через місяць саме за ці кошти. Квартиру купували для проживання сім`ї сина.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В силу вимог ст.77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 з 15.08.1998р. (арк..11)

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк..12).

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 07.09.2018р., яке набрало законної сили 09.10.2018р., шлюб розірвано (арк..24).

04.05.2009р. між ПП АН «Квартирне питання» (Виконавець) та ОСОБА_1 (Довіритель) укладено Договір №12/5 про надання послуг з пошуку для подальшого придбання нерухомого майна, строк дії договору до 04.07.2009р., вартість послуги 7227,00грн., яку довіритель зобов`язаний сплатити при реєстрації договору купівлі-продажу одного з об`єктів нерухомості, запропонованого виконавцем (арк..23).

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.06.2009р. приватним нотаріусом ЗМНО Пянтковською О.Г., реєстровий №2560, позивач ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 243 520,00грн., що еквівалентно 32 000,00 доларів США. Вказану суму продавець ОСОБА_7 отримала від покупця ОСОБА_1 , повністю до підписання цього договору (арк..20,21).

Згідно з п.5 зазначеного договору купівлі-продажу дружина покупця ОСОБА_3 надала згоду на придбання вищевказаної квартири за ціну та на умовах, визначених цим договорам, що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій посвідчено нотаріально цим же нотаріусом 11.06.2009р. за реєстровим №2559.

Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в установленому законом порядку 16.06.2009р. (арк..22).

Ухвалою суду від 18.01.2019р. відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на нього, у т.ч. квартири АДРЕСА_1 (арк..37-44). На теперішній час дана цивільна справа не розглянута.

Станом на 13.11.2018р. вартість квартири АДРЕСА_1 становить 504 221,00грн. (арк..10).

Також судом встановлено, що батьками позивача ОСОБА_1 є відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 , які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.10.1970р. по т.ч. (арк..13)

Згідно з договорами купівлі-продажу, посвідченими 15.05.2009р. приватним нотаріусом ЗМНО Туріченко О.М., реєстровий № 809 та №810, ОСОБА_2 продав житловий будинок з побутовими та господарськими спорудами АДРЕСА_2 за 255 345,00грн., та земельну ділянку площею 0,12га. для ведення присадибного господарства за цією ж адресою за 23 880,00грн., які отримав від покупців повністю до підписання цього договору (арк..17,18).

Відповідно до п.5.1 договору купівлі-продажу житлового будинку він не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та членів сім`ї продавця ОСОБА_2 .

Згідно з копією договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р., складеного в с.Тернівка Вільнянського р-ну Запорізької області, ОСОБА_2 (Дарувальник) передав в дар, а ОСОБА_1 (Обдарований) прийняв в дар грошові кошти в сумі 279 225,00грн., що еквівалентно 36 000,00 доларів США, для купівлі квартири в м.Запоріжжі. Договір укладено та підписано сторонами в присутності свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (арк..19).

Згідно з копією трудової книжки позивач ОСОБА_1 з 1991р. по 2006р. проходив службу в органах кримінально-виконавчої системи України безперервно (арк..25).

Згідно з довідками ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», ДУ «Оріхівська ВК (№88))», ДУ «Софіївська ВК (№55))» (арк..26-28) заробітна плата позивача ОСОБА_1 за період з жовтня 1997р. по квітень 1998р. склала 1079,88гр, з травня 1998р. по липень 2003р. 27237,78грн., з серпня 2003р. по жовтень 2006р. 14913,60грн., усього 43 231,26грн.

Згідно з довідкою ГУ ПФУ в Запорізькій області (арк..29-31) за період з 01.01.2007р. по 30.04.2019р. позивач ОСОБА_1 отримав пенсію за вислугу років в розмірі 346 313,57грн.

Згідно з Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків інформація про доходи відповідачки ОСОБА_3 у період 1 квартал 1998р. 2 квартал 2002р. відсутня, за період 3 квартал 2003р. 4 квартал 2018р. її дохід становив 93449,21грн. (арк..32-34).

Згідно з довідкою УПФУ Запорізьке приміське об`єднане управління ПФУ (арк..35-36) за період серпень 2005р. - квітень 2019р. відповідачка ОСОБА_3 отримала пенсію по інвалідності в розмірі 141 522,87грн.

Згідно з Витягом з ЄРДР №0000362 за заявою ОСОБА_1 21.02.2020р. внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України за фактом таємного викраденні невстановленою особою 20.02.2020р. в період часу з 18.30год до 19.15год з автомобіля «Ланос» НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 , майна та документів, що належали ОСОБА_1 , чим останньому спричинена матеріальна шкода (арк..124).

Постановою слідчого СВ Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 21.02.2020р. кримінальне провадження, внесене в ЄРДР 21.02.2020р. за №0000362, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (арк..178).

Згідно з копією Витягу з ЄРДР № 0000094 за заявою ОСОБА_3 03.08.2020р. внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України за фактом підроблення ОСОБА_1 договору дарування грошових коштів (арк..222).

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що раніше була власником квартири АДРЕСА_1 . В 2009р. продала її ОСОБА_1 . До оформлення договору у нотаріуса спілкувалась лише з ріелтором та дружиною ОСОБА_11 . Саме вони приходили оглядати квартиру, ОСОБА_12 передавала завдаток. Вони просили покупців скоріше оформити договір, оскільки їм терміново потрібні були гроші. ОСОБА_12 сказала, що договір зможуть оформити після того, як батьки ОСОБА_13 продадуть будинок у селі, оскільки вони дають гроші на купівлю квартири. Договір вони оформили десь через місяць. ОСОБА_13 особисто вона побачила вже у нотаріуса. ОСОБА_12 також була у нотаріуса. Гроші за квартиру у нотаріуса передавав їй вже ОСОБА_14 . Чи писала ОСОБА_12 у нотаріуса будь-які заяви не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що є родичкою ОСОБА_16 , мешкали раніше в одному селі. Батьки ОСОБА_13 також мешкали та продовжують мешкати в цьому селі. ОСОБА_12 не хотіла мешкати в селі, бажала переїхати в місто. В той час вони товаришували з ОСОБА_12 , часто спілкувались. ОСОБА_12 розповідала, що вмовила батьків ОСОБА_13 продати їх житловий будинок, щоб купити їм квартиру в м.Запоріжжі. Так і відбулось. Фактично відразу після продажу будинку в селі Олега та ОСОБА_12 купили квартиру в місті. Вона вважає, що грошей від продажу будинку вистачило на купівлю квартири. ОСОБА_12 за рік до купівлі квартири не працювала, хворіла на цукровий діабет, лікувалась, зайвих грошей в їх родині на купівлю квартири не було.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що знає родину ОСОБА_6 , раніше мешкали в одному селі. ОСОБА_14 з ОСОБА_12 мешкали в житловому будинку, який будували батьки ОСОБА_13 . Батьки мешкали в старому будинку і завжди допомагали родині сина. ОСОБА_12 дуже бажала переїхати в місто, не бажала залишатись в селі. Але коштів на житло в м.Запоріжжі у них не було. ОСОБА_14 на той час вже не працював, ОСОБА_12 працювала в школі, заробітна плата невелика, хворіла, лікувалась. Тому батьки ОСОБА_13 продали свій житловий будинок і дали гроші, щоб купити ОСОБА_13 квартиру в м.Запоріжжі. Покупцем будинку став її однокласник та її знайомі. Вона товаришувала з ОСОБА_12 , вони спілкувались і постійно розмовляли про це, тому їй відомо, що гроші від продажу будинку пішли на купівлю квартири, інших грошей в родині не було.

Свідок ОСОБА_18 пояснив, що він познайомився з ОСОБА_6 в 2009р., коли купив у батька ОСОБА_13 будинок в с.Тернівка. Вони з родичами купили його на двох для дачі. Коли приїздили оглядати будинок, спілкувались з батьками ОСОБА_13 . Вони казали, що продають будинок, щоб купити сину житло в м.Запоріжжі. Домовились за ціну 36 тис. доларів США. Віджразу віддали завдаток 2 тис. доларів США. Через тиждень десь оформлювали договір у нотаріуса з батьком ОСОБА_13 . Були також ОСОБА_14 та ОСОБА_12 . Гроші за будинок у нотаріуса він передав ОСОБА_12 , вона їх перерахувала і забрала собі. Потім вони спілкувались з батьком ОСОБА_13 , він казав, що син купив квартиру в м.Запоріжжі за ті гроші, що були від продажу будинку. За скільки саме - не казав.

Свідок ОСОБА_19 пояснила, що вона в 2009р. працювала в АН «Митра» на вул..Дзержинського в м.Запоріжжя. До неї звернулись ОСОБА_6 з приводу продажу житлового будинку с.Тернівка. Вони казали, що бажають продати будинок, щоб купити ОСОБА_13 квартиру в м.Запоріжжі. Їх покупцями стали дві родини ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , це її знайомі. 04.05.2009р. вони їздили оглядати будинок, тоді ж покупці віддали завдаток 2 тис. доларів США, в 15.05.2009р. оформлювали договір у нотаріуса і остаточно розплатились. Квартиру ОСОБА_6 купували через інше агентство. ОСОБА_12 за весь час бачила 2-3 рази, з нею не спілкувалась, оскільки вона до проданого будинку ніяке відношення не мала, поводилась нетактовно. Будинок був батька ОСОБА_13 , він підписував договір купівлі-продажу. Чи була під час оформлення цього договору ОСОБА_12 , не пам`ятає. Хто забирав гроші від продажу будинку ОСОБА_14 чи ОСОБА_12 також не пам`ятає. Але батько ОСОБА_13 грошей не брав, сказав, що це дітям. За договір дарування грошей їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_22 пояснила, що мешкає в с.Тернівка по сусідству з родиною ОСОБА_6 . Раніше в селі мешкали ОСОБА_14 та ОСОБА_12 . Вона дружила з ОСОБА_12 , вони ходили одна до одної у гості, спілкувались. ОСОБА_12 не бажала залишатись в селі і розповідала їй, що вмовляють батьків ОСОБА_13 продати їх будинок, щоб купити житло в м.Запоріжжі. Інших грошей у них не було. Заробітки були незначними, ОСОБА_12 хворіла на цукровий діабет, гроші йшли на лікування. Все сталось дуже швидко. Батьки продали будинок і через незначний період часу купили квартиру. ОСОБА_12 казала, що гроші на квартиру дали батьки ОСОБА_13 . Коли ОСОБА_14 з ОСОБА_12 переїхали до міста, вони припинили спілкуватись.

Свідок ОСОБА_23 пояснила, що є племінницею ОСОБА_2 та двоюрідною сестрою ОСОБА_16 . У Башкатових було два будинки по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 . Останній батьки ОСОБА_13 побудували в 1994р. і в ньому жив ОСОБА_14 з родиною. В 2009р. її дядько ОСОБА_24 сказав, що хоче продати будинок і подарувати гроші ОСОБА_13 , щоб він купив житло в м.Запоріжжі. В травні 2009р. вона приходила до ОСОБА_6 у гості і на той час будинок вже фактично був проданий. Вони спілкувались з приводу того, як оформити дарування грошей, оскільки зайвих коштів на оформлення договору дарування у нотаріуса не було. Вона запропонувала подзвонити своєму знайомому через роботу юристу і вони по телефону отримали від нього консультацію. Юрист диктував, а ОСОБА_14 писав договір на звичному аркуші, не на бланку. Як передавались гроші, вона особисто не бачила. Під час складання договору дарування були сусіди ОСОБА_25 та ОСОБА_26 . Вони також підписали цей договір. Квартира була куплена в м.Запоріжжі саме за кошти від продажу будинку. Інших грошей в родині не було.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що є кумою ОСОБА_4 , матері ОСОБА_13 . В травні 2009р. вона прийшла до неї додому. Вони тільки продали будинок і бажали подарувати гроші сину. ОСОБА_27 спілкувалась по телефону із знайомим юристом, диктувала текст, ОСОБА_14 писав, потім в їх присутності ОСОБА_28 передала гроші ОСОБА_13 . Сказала, що 36 тис. доларів США. Гроші були стопкою. При ній ніхто гроші не рахував. Вона як свідок підписала договір. Також його підписала їх сусідка ОСОБА_29 . Гроші були на купівлю квартири. ОСОБА_12 під складання договору дарування не було.

За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст.639 ЦК України).

Відповідно до ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

При цьому, договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Згідно з ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно з ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання дійсним договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р.

При цьому, суд виходить з того, що форма договору являє собою спосіб вираження волі контрагентів правочину. Форма договору дарування визначається його змістом та має відповідати загальним положенням про форму правочину (ст.205-210). З аналізу ст.719 ЦК України вбачається, що форма договору дарування залежить від виду майна, що є предметом такого договору, від ціни дарунку та від моменту його укладання.

Зокрема, якщо предметом договору дарування виступають валютні цінності на суму більше п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (850,00грн), такий договір обов`язково укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.4 ст.1 Закону України «Про валюту і валютні операції» №2473-VIII від 21.06.2018р. до валютних цінностей відноситься національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали.

ЦК України не містить норми щодо нікчемності саме договору дарування валютних цінностей на суму більше п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян у випадку недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору, у зв`язку з чим підлягає застосуванню загальне правило, передбачене ч.1 ст.220 ЦК України, яким встановлено, що у випадку недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (недійсним в силу закону) і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, в силу вимог ч.2 ст.220 ЦК України суд може визнати такий договір дійсним, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних його умов, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

В даному випадку предметом спору є договір дарування грошових коштів в сумі 279 225,00грн., що еквівалентно 36 000,00 доларів США, який було укладено між позивачем ОСОБА_1 та його батьком відповідачем ОСОБА_2 15.05.2009р.

Оскільки дарунком за цим договором виступають грошові кошти, виражені в національній валюті та в еквіваленті до іноземної валюти, тобто валютні цінності, у розмірі, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України такий договір дарування повинен бути укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально.

На підтвердження своїх доводів позивач ОСОБА_1 надав суду ксерокопію договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р., оформленого письмовим документом із відповідним змістом та підписами сторін. Однак відмітки про нотаріальне посвідчення такого договору дарування, як того вимагає ч.5 ст.719 ЦК України цей документ не містить і під час судового розгляду сторонами не заперечувалось, що зазначений договір нотаріально не посвідчувався.

Таким чином, погоджуючись з доводами представника відповідачки адвоката Білицького Є.М., виходячи з вимог ч.1 ст.220 ЦК України, суд вважає вказаний договір нікчемним, тобто недійсним в силу закону, який не створює жодних юридичних наслідків для його сторін.

Доводи позивача та його представника про те, що відповідачка ОСОБА_3 , фактично оспорюючи цей договір, не зверталась до суду з вимогою про визнання його недійсним, суд вважає неспроможними, оскільки окремого визнання судом недійсним правочину, який є таким в силу закону, не потребується.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц).

В той же час, позивач ОСОБА_1 просить визнати договір дарування грошових коштів від 15.05.2009р. дійсним, посилаючись на ч.2 ст.220 ЦК України та обґрунтовуючи свої вимоги тим, що договір дарування грошових коштів від 15.05.2009р. був укладений в письмовій формі, містить усі істотні умови, повністю виконаний в момент його укладання, передача грошей відбулась у момент його підписання.

Однак, виходячи зі змісту ч.2 ст.220 ЦК України, суд вважає, що нікчемний правочин може бути визнаний дійсним лише за сукупності таких обов`язкових умов: 1) підтвердження письмовими доказами факту досягнення сторонами домовленості щодо усіх істотних умов договору; 2) повне або часткове виконання договору; 3) ухилення однієї сторони від його нотаріального посвідчення.

Оцінивши доводи сторін та наявні докази, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не довів суду належними та допустимими доказами вищезазначених підстав для визнання договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р. дійсним.

Як вже зазначалось, на підтвердження свої вимог позивач надав ксерокопію цього договору, з якої вбачається, що 15.05.2009р. в с.Тернівка Вільнянського р-ну Запорізької області його батько ОСОБА_2 подарував та передав йому грошові кошти в сумі 279 225,00грн., що еквівалентно 36 000,00 доларів США, а позивач ОСОБА_1 прийняв ці грошові кошти.

Вказані обставини дійсно мають ознаки договірних відносин з дарування грошових коштів.

Однак, відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору дарування грошових коштів повинно бути підтверджено належними та допустимими письмовими доказами.

Крім того, виходячи зі змісту наданого договору дарування передача/прийняття дару в момент досягнення згоди між сторонами, а також пояснень позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_4 , суд вважає, що такий договір дарування має ознаки є реального і письмова форма такого договору є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми від дарувальника обдарованому, тобто виконання договору сторонами.

Згідно з ч.1,2,6 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Під час підготовчого провадження у справі від представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Білицького Є.М. надійшло клопотання про витребування оригіналу договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р. та проведення за ним судово-технічної експертизи давності цього документу, з посиланням на те, що відповідачка ОСОБА_3 не визнає факт укладання такого договору, вважає його штучно створеним позивачем ОСОБА_1 після виникнення між ними спору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою суду від 13.01.2020р. зазначене клопотання було задоволено і зобов`язано позивача ОСОБА_1 надати суду в строк до 22.01.2020р. оригінал зазначеного договору.

В зазначений строк та в подальшому позивач ОСОБА_1 оригінал договору суду не надав, пославшись на його викрадення 20.02.2020р., що підтверджується Витягом з ЄРДР про внесення відомостей про кримінальне правопорушення та постановою слідчого про закриття кримінального провадження.

Однак, виходячи з вимог ч.6 ст.95 ЦПК України, яка не визначає жодних підстав для звільнення сторони від обов`язку подати оригінал письмового доказу у випадку наявності сумнівів в наданій його копії, суд вважає безпідставними посилання позивача та його представника на поважність причин ненадання суду оригіналу договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р. через його викрадення.

Крім того, в наданих Витягу з ЄРДР та копії постанови про закриття кримінального провадження відомості про викрадення цього документу зазначені зі слів заявника позивача ОСОБА_1 . Перевірка вказаних фактів в порядку досудового розслідування кримінального провадження фактично не здійснювалась. Кримінальне провадження було закрито у зв`язку з наявністю ознак дрібної крадіжки (адміністративне правопорушення). Інших доказів викрадення оригіналу договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р. суду не надано.

Таким чином, суд вважає недопустимим доказом і не бере до уваги надану позивачем ксерокопію договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р. як письмовий доказ досягнення між його сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору дарування грошових коштів та письмовий доказ повної передачі цих коштів від дарувальника обдарованому. Інших письмових доказів на підтвердження цих обставин позивачем суду не надано, у зв`язку з чим вони є недоведеними.

При ухваленні рішення суд не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_8 про те, що вони були присутні під час укладання в травні 2009р. батьком та сином ОСОБА_6 договору дарування грошових коштів, оскільки вони в силу вимог ч.1 ст.218, ч.2 ст.220 ЦК України, ст.79 ЦПК України не є допустимими доказами факту досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору дарування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків у випадку недодержання сторонами письмової та нотаріальної форми правочину, яка встановлена законом.

За таких же умов суд не приймає визнання факту укладання 15.05.2009р. договору дарування грошових коштів і відповідних позовних вимог відповідачем ОСОБА_2 , який є батьком позивача і заінтересованою особою у вирішенні спору на його користь, оскільки воно суперечить вимогам чинного законодавства.

Також суд вважає, що позивач ОСОБА_1 , вимагаючи визнання дійсним договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р., в порушення ст.12,13,81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що інша сторона договору, тобто відповідач ОСОБА_2 , дійсно ухилився від його нотаріального посвідчення і що така можливість втрачена.

Як зазначив в суді позивач ОСОБА_1 , його мати третя особа ОСОБА_4 , договір не було посвідчено нотаріально через відсутність у сторін достатніх грошових коштів для оплати послуг нотаріуса. При цьому, жодна із сторін не наполягала на нотаріальному посвідченні договору, жодних обставин, які б свідчили про ухилення їх від такого посвідчення, не зазначено. Не зважаючи на те, що з часу укладання такого договору минув значний період часу, жодна із сторін не ставила питання про подальше нотаріальне посвідчення договору протягом цього часу.

Разом з тим, відсутність коштів на оплату послуг нотаріуса не є обставиною, яка звільняє сторони від дотримання вимоги щодо надання своєму правочину належної форми - в даному випадку нотаріального посвідчення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ч.2 ст.220 ЦК України, для визнання дійсним договору дарування грошових коштів від 15.05.2009р., укладеного між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , у зв`язку з чим у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи позов ОСОБА_1 в частині визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , суд виходить з такого.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, ст.60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, та незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому, відповідно до п.2,3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, за змістом вказаних норм права, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

При цьому, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Судом встановлено і це не оспорюється сторонами, що зазначена квартира була придбана та оформлена на ім`я позивача ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим 11.06.2009р. приватним нотаріусом ЗМНО Пянтковською О.Г., реєстровий №2560, за 243 520,00грн. або 32 000,00 доларів США, в період зареєстрованого шлюбу позивача та відповідачки ОСОБА_3 .

При цьому, відповідачка ОСОБА_3 була присутня у нотаріуса під час посвідчення зазначеного договору купівлі-продажу і як дружина надала нотаріально посвідчену письмову згоду на придбання вищевказаної квартири за ціну та на умовах, визначених договором, чим фактично підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання вказаної нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, придбана нерухомість також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу.

Крім того, суд враховує, що позивач ОСОБА_1 не зазначив в договорі купівлі-продажу спірної квартири від 11.06.2009р. те, що грошові кошти, які сплачені ним за квартиру, є його особистою власністю і відповідно спірна квартира є його особистою приватною власністю.

Таким чином, враховуючи, що кожна річ, набута в період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, якщо інше не визначено договором чи законом, а договором купівлі-продажу від 11.06.2009р. не визначена належність спірної квартири на праві особистої приватної власності позивачу ОСОБА_1 , суд вважає, що на спірну квартиру поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Після розірвання шлюбу в 2018р. відповідачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про поділ спірної квартири як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на її частку. Відповідна цивільна справа на даний час перебуває в провадженні Хортицького районного суду м.Запоріжжя і не розглянута.

Заперечуючи проти доводів ОСОБА_3 про належність спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, обґрунтовуючи його тим, що квартира була придбана, хоча і в період шлюбу, але за його особисті кошти, які він отримав від батька ОСОБА_2 за договором дарування грошових коштів від 15.05.2009р.

Оцінивши обставини справи та надані докази, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 в порушення вимог ст.12,13,81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана ним за його особисті кошти, які він отримав за договором дарування грошових коштів від 15.05.2009р.

Так, як встановлено судом вище, вказаний договір дарування є нікчемним через недотримання його сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору, а в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання його дійсним відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України судом відмовлено з вищевикладених підстав.

Оскільки недійсний правочин не створює жодних юридичних наслідків для його учасників, то немає законних підстав вважати, що позивач ОСОБА_1 відповідно до ст.334 ЦК України набув 15.05.2009р. право особистої приватної власності на грошові кошти в сумі 279 225,00грн., частину яких - 243 520,00грн. в подальшому -11.06.2009р. витратив на придбання спірної квартири і вона відповідно є його особистою приватною власністю.

З наданої суду копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15.05.2009р. дійсно вбачається, що батьком позивача відповідачем ОСОБА_2 було продано належний йому на праві особистої приватної власності житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 і отримано за це 279 225,00грн.

Однак сам факт продажу батьком позивача житлового будинку та отримання зазначеної суми фактично за місяць до укладання позивачем ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірної квартири не є безумовним доказом набуття цієї квартири за ці кошти і не спростовує належність презумпції спільності майна подружжя.

Разом з тим, як вже зазначалось вище, передача відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів сумі 279 225,00грн. в дар своєму синові ОСОБА_1 за відповідним договором дарування, не підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, оскільки суду не надано оригіналу цього договору, оформленого з дотриманням встановленої законом форми.

Пояснення третьої особи ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_30 , ОСОБА_22 про те, що грошові кошти були подаровані ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 для придбання квартири м.Запоріжжя після продажу належного йому домогосподарства в с.Тернівка, не є допустимими доказами укладання такого договору і набуття права власності на дарунок, оскільки для нього законом встановлена обов`язкова письмова та з нотаріальним посвідченням форма, без дотримання якої такий договір не є дійсним, а у випадку вирішення питання про визнання такого договору дійсним рішення суду не може ґрунтуватися на поясненнях свідків.

За таких обставин, на думку суду, передача відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів в дар позивачу ОСОБА_1 фактично є припущенням і може свідчити лише про набуття останнім цих коштів без достатньої правової підстави. В той же час, рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача та його представника, а також пояснення третьої особи ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_30 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_8 про те, що спільні доходи позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 не дозволяли придбати квартиру за таку ціну, суд вважає недостатніми для беззаперечного висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти позивача, набуті ним в дар від батька, оскільки, як вже зазначалось, передача грошових коштів в дар за договором дарування валютних цінностей на суму, що перевищує 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, і відповідно набуття обдарованим права власності на них, повинно доводитись саме письмовими доказами. Таких доказів суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що і позивач ОСОБА_1 , і відповідачка ОСОБА_3 в період шлюбу мали доходи у вигляді заробітної плати, пенсії, які в силу вимог ч.2 ст.61 СК України також є спільним сумісним майном подружжя, тому факт придбання спірної квартири у спільну сумісну власність подружжя не є спростованим і фактично підтверджується змістом договору купівлі-продажу квартири від 11.06.2009р. та письмовою заявою ОСОБА_3 як дружини про згоду на придбання цієї квартири.

Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Керуючись ст.3,6,15,16,203,204,207-209,215,216,218,220,626,627,638-640,717,719,722 ЦК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_16 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.10.2020р.

Суддя Н.А.Мурашова

21.09.2020