БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/2293/20, cправа № 361/2426/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» вересня 2020 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

за участю секретаря судових засідань - Телепи Т.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Паншина Д.Д.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна колишнього подружжя,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, в якому просить: - визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя будинок

АДРЕСА_1 ; - визнати за нею право власності на Ѕ частину будинок АДРЕСА_1 та стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

В обґрунтування вимог зазначається про те, що 10 вересня 2018 року рішенням Деснянського районного суду міста Києва, яке набрало законної сили, шлюб між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24 грудня 1999 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 1828 - розірвано.

У період перебування у шлюбі сторонами придбано будинок АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу.

Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності був договір купівлі-продажу № 5981 від 04 жовтня 2005 року, зареєстрований приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Єлістратовою С.В.

Ухвалою суду від 06 травня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді та заперечень.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні фабулі позовної заяви. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні відзиву на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечував. Просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

З копії свідоцтва про одруження, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 24 грудня 1999 року зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис № 1828. Прізвище після одруження: чоловіка - ОСОБА_4 , дружини - ОСОБА_5 (а.с. 11).

Згідно із рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24 грудня 1999 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 1828 - розірвано (а.с. 8).

Від спільного подружнього життя сторони мають повнолітнього сина - ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві від 04 вересня 2001 року серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Згідно із договором купівлі-продажу 04 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Єлістратовою С.В., зареєстрованим у реєстрі № 5981, ОСОБА_2 купив будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до умов вказаного договору купівлю домоволодіння вчинено за 67 300 грн. 00 коп. (а.с. 40).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16 березня 2020 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу будинку від 04 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Єлістратовою С.В., зареєстрованого у реєстрі № 5981 значиться власником будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно із роз`ясненнями, що містяться в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частиною третьою статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Згідно з частинами першою та третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з принципу рівності часток подружжя в спільному майні.

Оцінюючи у сукупності всі докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідач у судовому засіданні не довів обставин, що спірне нерухоме майно, придбане у шлюбі, є особистою його власністю, набутою за рахунок коштів, що належали йому особисто. Рішення суду про визнання спірного майна особистою приватною власністю у відповідача відсутнє, як і підстави у суду вважати, що таке майно належить виключно ОСОБА_2 . Належних доказів на спростування презумпції спільного майна суду не наведено, доводи базуються виключно на припущеннях.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 840 грн. 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, Броварський міськрайонний суд Київської області

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити.

Визнати будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 11768935) спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визначити частки у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 у розмірі Ѕ частини та ОСОБА_1 у розмірі - Ѕ частини цього нерухомого майна.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 .

Із визначенням часток у житловому будинку АДРЕСА_1 - це нерухоме майно належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі - 840 (вісімсот сорок) грн.. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області, або ж безпосередньо до суду апеляційної інстанції, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин