ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1840/20 Справа № 201/8976/19 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Керімової-Бандюкової Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2019 року

по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява, мотивована тим, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року у справі № 3-1754/09 встановлено, що заявник вчинив правопорушення за ст. 185-3 КУпАП, і призначено СПЕ заявника. Постановою від 20.08.2012 року у справі № 4-1400/11 Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська встановив, що: 1) затримання заявника при складанні протоколу про адміністративне правопорушення від 23.07.2009 року, на підставі якого була ухвалена постанова від 23.07.2009 року було незаконним; 2) сам протокол був складений неуповноваженою особою; 3) доставка заявника до справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду вказаного протоколу в судовому засіданні, так саме, як і протоколу, були незаконними.

Заявник зазначав, що в КУпАП відсутнє визначення поняття «докази», але за змістом цього Кодексу та загальними положеннями закону доказами та джерелами доказів у справах про адміністративні правопорушення є протокол про адміністративне правопорушення та пояснення суду учасників справи. В справі № 3-1754/09 крім незаконно доставленого до суду заявника інших учасників не було. Таким чином, заявник вважав, що і сам протокол і пояснення заявника, що складали повну сукупність доказів у справі № 3-1754/09 і були підставою для звинувачення заявника, отриманні незаконним шляхом. Постанова від 23.07.2009 року оприлюднена в ЄДРСР, цитується в інших судових рішеннях, оприлюднених в ЄДРСР, цитується в рішенні ЄСПЛ від 26.02.2015 року і містить негативну інформацію про заявника, що було підставою для неодноразового позбавлення заявника свободи, тобто має негативні наслідки для заявника.

Ураховуючи викладене, заявник просив суд встановити факт, який має юридичне значення про те, що обвинувачення заявника у правопорушенні у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 3-1754/09 ґрунтується на доказах, отриманих незаконним шляхом, і жодного доказу, отриманого законним шляхом ця справа не містить.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог його заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам ОСОБА_1 у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення та дійшов помилкового висновку про те, що встановлення зазначеного у заяві ОСОБА_1 факту не передбачено у порядку ЦПК України.

У відзиву на апеляційну скаргу, заінтересована особа просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу заявника - без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року у справі № 3-1754/09 встановлено, що заявник вчинив правопорушення за ст. 185-3 КУпАП, і призначено СПЕ заявника.

Постановою від 20.08.2012 року у справі № 4-1400/11 Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська встановив, що: 1) затримання заявника при складанні протоколу про адміністративне правопорушення від 23.07.2009 року, на підставі якого була ухвалена постанова від 23.07.2009 року було незаконним; 2) сам протокол був складений неуповноваженою особою; 3) доставка заявника до справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду вказаного протоколу в судовому засіданні, так саме, як і протоколу, були незаконними.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, що включає в себе й наведення судами мотивів прийняття ними судового рішення, не може перевірятися поза межами передбаченого законом процесуального контролю. Вимога ж заявника про встановлення факту, який має юридичне значення, напряму пов`язана із необхідністю перевірки постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року, та надання оцінки доказам у цій справі, зокрема їх належності, допустимості та законності отримання.

Колегія суддів погоджуючись з прийнятим по суті рішенням суду першої інстанції, виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсій або одержання допомоги по загально обов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до витягу з листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" однією з умов, за яких справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції є наступна умова, а саме заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Однак, у заяві ОСОБА_1 не зазначено, чи звертався заявник до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Таким чином, встановлення факту, не передбаченого у частині першій статті 315 ЦПК України, може розглядатися за правилами ЦПК України у порядку окремого провадження лише у тому випадку, якщо від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

ОСОБА_1 в порядку окремого провадження просить встановити факт, який має юридичне значення про те, що обвинувачення заявника у правопорушенні у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 3-1754/09 ґрунтується на доказах, отриманих незаконним шляхом, і жодного доказу, отриманого законним шляхом ця справа не містить, тобто, факт заподіяння йому шкоди у результаті ухвалення судового рішення.

Факт заподіяння шкоди, незаконність дій, які спричинили негативні наслідки, вид таких наслідків та розмір компенсації негативних наслідків (поновлення порушеного права) не є тим юридичним фактом, що встановлюється у порядку окремого провадження, а є фактичними обставинами, які підлягають встановленню під час розгляду справи про відшкодування шкоди, спричиненої незаконними діями правоохоронного органу або суду (статті 1166-1176 ЦК України).

На підставі частини шостої статті 294 ЦПК України, оскільки зі встановлення факту заподіяння шкоди виникає спір щодо права на відшкодування такої шкоди, то з огляду на статтю 293 ЦПК України заява про встановлення цього факту не розглядається в порядку окремого провадження.

Крім того, юридичний факт повинен породжувати юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав. Юридичний факт за вольовою ознакою може бути дією (вольова поведінка суб`єктів права, з якою пов`язані виникнення, зміна та припинення правовідносин (наприклад, угода, постанова слідчого, рішення суду), або подією (юридичні факти, що виникають, змінюються і припиняються поза волею людей (наприклад, природне стихійне явище, смерть).

Проте, означені заявником питання не підпадають під поняття юридичних фактів, оскільки питання, порушені заявником, представляють собою лише міркування щодо обсягу повноважень суду, визначених законом.

Заявник просить встановити факт, від встановлення якого залежить виникнення та позитивна зміна прав заявника включно з його правом на компенсацію страждань від порушення гарантованих Конвенцією прав і зусиль для відповідного налагодження свого життя та на оцінку вини осіб, рішення, дії і бездіяльність яких призвели до цих додаткових зусиль та страждань.

Отже, колегія суддів вважає, що встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: обвинувачення заявника у правопорушенні у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 3-1754/09 ґрунтується на доказах, отриманих незаконним шляхом, і жодного доказу, отриманого законним шляхом ця справа не містить, не є фактом, що має юридичне значення, який встановлюється відповідно до ст. 315 ЦПК України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року, п.1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко