ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1455/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №699/486/16-ц Категорія: 305010000 Синиця Л. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2018 року у справі за позовом заступника прокурора Черкаської області до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Рябухи Марини Анатоліївни про визнання незаконним і скасування рішення органу державної влади, визнання договору оренди недійсним, скасування державної реєстрації прав, -

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року заступник прокурора Черкаської області звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позову вказував на те, що в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради у м. Корсунь-Шевченківський на вул. Енгельса знаходиться земельна ділянка сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 8 га, яку з 1993 року жителі міста використовували на підставі рішень Виконавчого комітету Корсунь-Шевченківської міської ради для городництва.

У 2013 році повноваження щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою у зв`язку зі змінами до ЗК України перейшли до Головного управління Держземагентства у Черкаській області (далі ГУ Держземагентства у Черкаській області), оскільки земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту.

Згідно з наказом Держземагентства України у Черкаській області від 19 лютого 2014 року № ЧК/:25:001/00002145 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства.

Цей наказ був прийнятий з порушенням норм Закону України «Про фермерське господарство», а саме: до клопотання ОСОБА_1 не надано передбачених законом відомостей: обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

Після прийняття цього наказу ГУ Держземагентства у Черкаській області прийняло наказ від 28 березня 2014 року № ЧК/:25:001/00002942 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :25:001:0079, площею 6,5182 га (рілля) для ведення фермерського господарства із земель резервного фонду», що суперечить вимогам чинного законодавства. Розробленого і погодженого проєкту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки для ведення ОСОБА_1 фермерського господарства немає.

Відповідно до інформації з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками, землекористувачами, угіддями земельна ділянка площею 8,00 га, яка частково включає в себе земельну ділянку площею 6,5 га, надану ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, є землями резервного фонду.

Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що створюваний під час передання земель у колективну власність резервний фонд використовується для передання у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Проте відповідач ОСОБА_1 не надала ГУ Держземагентства у Черкаській області документів, які підтверджують її належність до однієї з визначених вище категорій громадян, також на наданій земельній ділянці наявні ґрунти, які відносяться до особливо цінних земель.

Прийняттям наказу від 28 березня 2014 року № ЧК/:25:001/00002942 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :25:001:0079 площею 6,5182 га (рілля) для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 » фактично змінено цільове призначення зазначеної земельної ділянки з особливо цінних земель на землі фермерського господарства без необхідного погодження з Верховною Радою, а отже, зазначений наказ прийнято з порушенням частини шостої статті 20 ЗК України.

Проєкт землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки затверджено без проведення державної землевпорядної експертизи, що є порушенням статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Далі між ГУ Держземагентства у Черкаській області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 6,5182 га, кадастровий номер :25:001:0079, для ведення фермерського господарства, який зареєстрований реєстраційною службою Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Черкаської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 квітня 2014 року.

Зазначений договір оренди земельної ділянки є недійсним відповідно до статтей 21, 152 ЗК України, статтей 203,215 ЦК України, оскільки має бути визнаний недійсним державний акт органу державної влади наказ ГУ Держземагентства у Черкаській області від 28 березня 2014 року № ЧК/:25:001/00002942, на підставі якого укладено зазначений договір.

Набуття ОСОБА_1 статусу землекористувача вказаної земельної ділянки зумовило наступне передання частини цієї ділянки у її власність та власність відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 10 листопада 2014 року № 23-5294/14-14-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради для ведення особистого селянського господарства.

Наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 08 грудня 2014 року № 23-5628/14-14-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_1

05 лютого 2015 року державний реєстратор Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Черкаської області Рябуха М. В. зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :25:001:0085) для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Корсунь-Шеченківської міської ради Черкаської області за межами населеного пункту за рахунок земель, що перебували в оренді ОСОБА_1 .

Наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 10 листопада 2014 року № 23-5293/14-14-СГ ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради для ведення особистого селянського господарства.

Наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 08 грудня 2014 року № 23-5627/14-14-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_2

05 лютого 2015 року реєстраційна служба Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Черкаської області зареєструвала за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :25:001:0083) для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області за межами населеного пункту (за рахунок земель, що перебували в оренді ОСОБА_1 ).

Наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 10 листопада 2014 року № 23-5294/14-14-СГ ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради для ведення особистого селянського господарства.

Наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 08 грудня 2014 року № 23-5629/14-14-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передана земельна ділянка площею 2 га для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_3

05 лютого 2015 року реєстраційна служба Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Черкаської області зареєструвала за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :25:001:0084) для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області за межами населеного пункту (за рахунок земель, що перебували в оренді ОСОБА_1 ).

У всіх випадках надання земельних ділянок у власність фермерське господарство «Кузьменко Н. С.» надало згоду на вилучення частин земельних ділянок площами 2 га, 2 га і 2 га із земельної ділянки 6,5182 га господарства. Проте таке погодження не було надано користувачем фізичною особою ОСОБА_1 , яка є орендарем земельної ділянки. Таким чином, погодження землекористувача у всіх випадках немає, що є порушенням пункту 6 частини першої статті 118 ЗК України.

Окрім цього, у відділі Держземагентства у Корсунь-Шевченківському районі відсутні висновки про погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

На дату реєстрації права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на земельні ділянки з кадастровими номерами :25:001:0085, :25:001:0084, :25:001:0083 не було припинено право власності держави на земельну ділянку площею 6,5182 га з кадастровим номером :25:001:0079, не припинено право оренди ОСОБА_1 , на зазначену ділянку.

Фактично на одну і ту саму земельну ділянку одночасно було зареєстровано два власники, що суперечить ЦК України та Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими визначено, що майно не може одночасно перебувати у власності декількох осіб, крім випадків спільної сумісної та спільної часткової власності. Під час реєстрації права власності на нерухоме майно земельні ділянки допущено порушення статті 21 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункту 57 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації права на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

На підставі викладеного прокурор просив суд:

визнати незаконним наказ Управління Держземагентства у Черкаській області від 28 березня 2014 року № ЧК/:25:001/00002942 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки», згідно з яким ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства площею 6,5182 га;

визнати незаконним наказ Управління Держземагентства у Черкаській області від 08 грудня 2014 року № 23-5628/14-14-СГ, згідно з яким ОСОБА_1 надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності площею 2 га (кадастровий номер земельної ділянки :25:001:0085) у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області за межами населеного пункту за рахунок земель, що перебували в оренді ОСОБА_1 ;

скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19177691 від 09 лютого 2015 року, свідоцтво про право власності від 09 лютого 2015 року № 33316015, державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :25:001:0085;

визнати незаконним наказ Управління Держземагентства у Черкаській області від 08 грудня 2014 року № 23-5627/14-14-СГ, згідно з яким ОСОБА_2 надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності площею 2 га (кадастровий номер земельної ділянки :25:001:0083) у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області за межами населеного пункту за рахунок земель, що перебували в оренді ОСОБА_1 ;

скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19177056 від 09 лютого 2015 року, свідоцтво про право власності від 09 лютого 2015 року № 33312713, державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :25:001:0083;

визнати незаконним наказ Управління Держземагентства у Черкаській області від 08 грудня 2014 року № 23-5629/14-14-СГ, згідно з яким ОСОБА_3 надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності площею 2 га (кадастровий номер земельної ділянки :25:001:0084) у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області за межами населеного пункту за рахунок земель, що перебували в оренді ОСОБА_1 ;

скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19178170 від 09 лютого 2015 року, свідоцтво про право власності від 09 лютого 2015 року № 33314632, державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :25:001:0084;

визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 6,5182 га державної власності для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради за межами населеного пункту (кадастровий номер :25:001:0079), укладений між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держземагентства в Черкаській області 28 березня 2014 року;

скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12538206 від 18 квітня 2014 року, та державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :25:001:0079.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2018 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прокурор не довів, що накази, які видані ГУ Держземагентства України у Черкаській області, та оспорені в суді, видані з порушенням Закону.

Не доведено, що договором оренди землі порушені права конкретної особи чи власника земельних ділянок Українського народу або органу, уповноваженого державою на здійснення повноваження з розпорядження цими земельними ділянками.

Суд першої інстанції виходив з того, що особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника. Не встановлено неправомірних (незаконних/недобросовісних) дій ОСОБА_1 , факт порушення прав та інтересів держави внаслідок такої приватизації.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, заступник прокурора Черкаської області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим було допущено невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В мотивування поданої апеляційної скарги вказує, що наказ Головного управління Держземагенства в Черкаській області від 28 березня 2014 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення фермерського господарства, яка згідно із довідкою ДП «Черкаський інститут землеустрою» від 22 жовтня 2015 року відноситься до особливо цінних земель та укладення на підставі цього договору оренди землі від 28 березня 2014 року суперечать вимогам законодавства та є підставою для визнання такого наказу незаконним, а договору оренди землі недійсним.

Крім того вважав, що суд не вірно дійшов висновків про недоведеність факту порушення інтересів держави, як власника земельної ділянки.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 15 листопада 2018 року рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2018 року скасоване, ухвалене нове рішення про відмову в позові.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що повноваження ліквідованої Державної інспекції сільського господарства перейшли до Держгеокадастру, отже на час звернення заступника прокурора до суду існував орган, до повноважень якого належить державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства. використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

З огляду на встановлені в суді обставини прокурор до звернення до суду не дотримався встановленого законом порядку повідомлення органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, який існував на час звернення до суду, такий орган мав право на звернення до суду, в зв`язку з чим прокурор не міг набути статусу позивача та звертатись до суду.

Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року касаційну скаргу заступника прокурора Черкаської області задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 15 листопада 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання прокурор не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. При цьому виконуючий обов`язки заступника керівника обласної прокуратури звернувся із заявою про відкладення судового засідання в зв`язку безпосереднім контактуванням прокурора, який здійснює участь у даній справі, з особою із підтвердженим захворюванням на коронавірус.

Згідно постанови КМ України від 22 липня 2020 року № 641 ( в редакції постанови від 28 вересня 2020 року № 888) продовжено на всій території України дію карантину до 31 жовтня 2020 року.

Залежно від епідемічної ситуації встановлені рівні епідемічної небезпеки.

На час розгляду справи м. Черкаси відноситься до «жовтої зони», яка не передбачає заборону відвідування судів.

Докази про те, що всі прокурори Черкаської обласної прокуратури не можуть з`явитися до суду відсутні.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність в судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З метою дотримання строків розгляду справи, судова колегія приходить до висновку про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28 березня 2014 року наказом ГУ Держземагентства у Черкаській області № ЧК/:25:001/00002942 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :25:001:0079, площею 6,5182 га (рілля) для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 .

Між ГУ Дерземагентства в Черкаській області та ОСОБА_1 укладений договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер :25:001:0079), площею 6,5182 га для ведення фермерського господарства, який зареєстрований реєстраційною службою Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Черкаської області, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 квітня 2014 року.

Набуття ОСОБА_1 статусу землекористувача земельної ділянки (кадастровий номер :25:001:0079), площею 6,5182 га для ведення фермерського господарства спричинило наступне передання частини цієї земельної ділянки у власність іншим особам.

Наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 10 листопада 2014 року № 23-5294/14-14-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 2 га в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради для ведення особистого селянського господарства, та наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 08 грудня 2014 року № 23-5628/14-14-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передана земельна ділянка у власність ОСОБА_1 , площею 2 га для ведення особистого селянського господарства.

05 лютого 2015 року державним реєстратором Рябухою М. В. Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Черкаської області за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :25:001:0085) для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Корсунь-Шеченківської міської ради Черкаської області за межами населеного пункту (за рахунок земель, що перебували в оренді ОСОБА_1 ).

Наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 10 листопада 2014 року № 23-5293/14-14-СГ ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 2 га в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради для ведення особистого селянського господарства, та наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 08 грудня 2014 року № 23-5627/14-14-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передана земельна ділянка у власність ОСОБА_2 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства.

05 лютого 2015 року реєстраційною службою Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Черкаської області за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 0:25:001:0083) для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області за межами населеного пункту (за рахунок земель, що перебували в оренді ОСОБА_1 ).

Наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 10 листопада 2014 року № 23-5294/14-14-СГ ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради для ведення особистого селянського господарства, та наказом ГУ Держземагентства України у Черкаській області від 08 грудня 2014 року № 23-5629/14-14-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передана земельна ділянка у власність ОСОБА_3 , площею 2 га для ведення особистого селянського господарства.

05 лютого 2015 року реєстраційною службою Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Черкаської області за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку, (кадастровий номер :25:001:0084) для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області за межами населеного пункту (за рахунок земель, що перебували в оренді ОСОБА_1 ).

Суд першої інстанції встановив, що інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1, а. с. 21 31), що надані до позову, не містять інформації станом на 28 березня 2014 року про зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :25:001:0079 площею 6,5182 га, з особливо цінних земель на землі фермерського господарства.

28 березня 2014 року ГУ Держземагентства України у Черкаській області як власник та розпорядник земель державної форми власності, земельної ділянки з кадастровим номером :25:001:0079 здійснило реалізацію своїх повноважень власника шляхом укладення із ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки згідно з вільним волевиявленням сторін.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року №482 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» внесено зміни до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, та визначено, що Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади , який реалізує державну політик у сфері державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Отже, повноваження ліквідованої Державної інспекції сільського господарства перейшли до Держгеокадастру. На час звернення заступника прокурора до суду існував орган до повноважень якого відноситься державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Щодо права на звернення заступником прокурора до суду із зазначеним позовом в інтересах держави, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Системне тлумачення положень статті 45 ЦПК України (в редакції чинні на час звернення з даним позовом) і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки:

"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

При цьому варто враховувати, що саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17 зазначено та конкретизоване постановою Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26червня 2019 року у справі №587/430/16-ц стосовно необхідності підтвердження прокурором відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив таку відсутність, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII).

Отже, задля виконання свого обов`язку з обґрунтування підстав представництва інтересів держави у цьому спорі прокурор (в позовній заяві та письмових поясненнях) зазначив, що органом, уповноваженим державою здійснювати функції щодо розпорядження спірними земельними ділянками є Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області. Заступником прокурора вказано, що у позовній заяві наведені підстави для представництва інтересів держави порушення встановленого законодавством конкурентного порядку надання земельної ділянки в оренду, та подальший її розподіл на 3 земельні ділянки, їх незаконна приватизація, внаслідок чого порушені охоронювані законом Конституцією України інтереси Українського народу та. В свою чергу, держави, як суб`єкта, зобов`язаного здійснювати особливу охорону основного національного багатства. Проте, Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області є одночасно і суб`єктом, який прийняв спірні накази та стороною спірних договорів оренди земельної ділянки, а ці обставини унеможливлюють звернення з позовом у даній справі від імені останнього, адже фактично позов буде заявлено до самого себе.

Отже, заявивши позов до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Рябухи М.А. про визнання незаконним і скасування рішення органу державної влади, визнання договору оренди недійсним, скасування державної реєстрації прав, прокурор обґрунтував, у чому, на переконання позивача, полягає порушення інтересів держави (тобто навів підстави позову).

Прокурор у спірних правовідносинах навів підстави для представництва інтересів держави у суді.

В частині вимог заступника прокурора щодо визнання незаконним наказу Управління Держземагентства у Черкаській області від 28 березня 2014 року № ЧК/:25:001/00002942 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки», згідно з яким ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства площею 6,5182 га; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 6,5182 га державної власності для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради за межами населеного пункту (кадастровий номер :25:001:0079), укладений між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держземагентства в Черкаській області 28 березня 2014 року; скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12538206 від 18 квітня 2014 року, та державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :25:001:0079, то колегія суддів вважає, що дана вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та при цьому керується наступним.

Цивільний процесуальний кодекс України у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних і земельних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно з частинами першою та другою статті 1 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 ГПК України у вказаній редакції, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим кодексом, фізичні особи, яким пред`явлено позовну вимогу (частини друга та третя статті 21 ГПК України у відповідній редакції).

Отже, на момент звернення до суду у цій справі сторонами у господарському процесі за загальним правилом могли бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 12 ГПК України у зазначеній редакції господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Отже, розмежування компетенції судів з розгляду земельних спорів здійснено відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників. Крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких віднесено до компетенції адміністративних судів, земельні спори, сторонами в яких є, насамперед, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, розглядають господарські суди, а інші за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Згідно з частиною третьою статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з одержанням ним державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього.

У постанові від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після укладення договору тимчасового користування землею, зокрема на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надана. Оскільки у справі № 348/992/16-ц після укладення договору оренди та до звернення з позовом фізична особа зареєструвала фермерське господарство, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність розгляду справи за правилами господарського судочинства.

Як встановлено у даній справі, що наказом Управління Держземагентства у Черкаській області від 28 березня 2014 року № ЧК/:25:001/00002942 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки», згідно з яким ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства площею 6,5182 га.

28 березня 2014 року між ГУ Держземагентства у Черкаській області та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі №б/н, у відповідності до якого останній надано в оренду земельна ділянка загальною площею 6,5182 га ріллі для ведення фермерського господарства терміном на 15 років.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 12.09.2014 року орендар ОСОБА_1 створила фермерське господарства «Кузьменко Н.С.».

Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні спори щодо права власності чи іншого речового права на землю з іншими юридичними особами, органами, уповноваженими здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, та прокурором, який обґрунтовує позовні вимоги порушенням інтересів держави у сфері розпорядження землями державної та комунальної власності, мають розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №606/2032/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі №272/1652/14-ц, від 3 квітня 2019 року у справі №628/776/18.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо вимог заступника прокурора в частині порядку передачі земельних ділянок по 2 га в приватну власність відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства, то колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України, до клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Як видно з матеріалів справи ФГ «Кузьменко Н.С.» дала згоду на вилучення земельної ділянки земельної ділянки площею 2 га із земельної ділянки, кадастровий №:25:001:0079, загальною площею 6,5182 га. Цільове призначення для ведення фермерського господарства, розташованої в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради за межами населеного пункту, що перебуває в оренді ФГ «Кузьменко Н.С.» згідно Договору оренди від 28.03.2014 року громадянину ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства.

Таку ж згоду надано ФГ «Кузьменко Н.С.» і громадянці ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство, зареєстроване як юридична особа, діє на основі статуту.

Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом.

Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України (частина перша статті 5, частина перша статті 7 Закону України «Про фермерське господарство»).

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 згаданого Закону).

Тобто можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Зі змісту положень статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.

З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок, що після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи (або фізичної особи - підприємця). З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Твердження заступника прокурора, що згода надана фермерським господарством, водночас як договір оренди землі укладений із фізичною особою, тому така згода не відповідає вимогам частини 6 статті 118 ЗК України, спростовуються вищенаведеними нормами закону, оскільки договір укладається з фізичною особою для подальшого використання даної земельної для фермерського господарства та реєстрації останнього як юридичної особи і після набуття такого статусу згоду надає вже юридична особа, яка використовує дану земельну ділянку.

Згідно листа ДП «Черкаський інститут землеустрою» №1021 від 22.10.2015 року про наявність особливо цінних ґрунтів (група 53Д) на земельних ділянках з кадастровими номерами: :25:001:0083; :25:001:0084; :25:001:0085, які сформовані шляхом поділу земельної ділянки площею 6,5 га з кадастровим номером :25:001:0079, наданої в користування ОСОБА_1 на підставі наказу ГУ Держземагенства в Черкаській області №ЧК/:25:001/00002942 від 28.03.2014 року, наявні ґрунти групи 53Д, що відносяться до особливо цінних земель.

Заступник прокурора в поданому позові вказував, що зміна цільового призначення земельних ділянок з кадастровими номерами :25:001:0083; :25:001:0084; :25:001:0085, які створені шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером :25:001:0079, що належить до особливо цінних земель, відбулась без погодження з Верховною Радою України; державна землевпорядна експертиза землевпорядної документації проектів відводу, не здійснювалась, відсутні погоджені в установленому порядку проекти відведення земельної ділянки.

Колегія суддів, перевіривши дані аргументи дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої та другої статті 20 ЗК України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим. Саме вони приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (зокрема й зі зміною цільового призначення) та їх передачі у власність або надання в користування.

Зміна цільового призначення особливо цінних земель допускається лише для розміщення на них об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, об`єктів, пов`язаних з видобуванням корисних копалин, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, а також у разі відчуження земельних ділянок для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, віднесення земель, зазначених у пунктах «а» і «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, земель історико-культурного призначення.

Віднесення особливо цінних земель державної чи комунальної власності, визначених у пунктах «а» і «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, до земель інших категорій здійснюється за погодженням з Верховною Радою України (частина шоста статті 20 ЗК України).

Як видно із матеріалів справи, земельні ділянки, які були передані у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , віднесені до категорій земель сільськогосподарського призначення і дана категорія не змінювалась при її переданні їм у власність, а тому твердження прокурора про недотримання процедури зміни цільового призначення спірних земельних ділянок не знайшли своє підтвердження.

Щодо доводів прокуратури в частині того, що при наданні вищезазначених земельних ділянок у власність відповідачів порушено ст.ст. 20,123, 186-1 ЗК України, ст.. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», ст.. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст.ст. 50, 56 Закону України «Про землеустрій», тобто без розроблення проектів землеустрою, технічної документації з поділу земельної ділянки з кадастровим номером :25:001:0079 та відповідно без проведення обов`язкової державної землевпорядної експертизи таких проектів, то колегія суддів враховую наступне.

Відповідно до частини 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що позивачем не надано до суду проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Корсунь-Шевченківської міської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Корсунь-Шевченківської міської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Корсунь-Шевченківської міської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, а тому суд позбавлений можливості надати оцінку доводам прокурора щодо порушень норм чинного законодавства при передачі даних земельних ділянок у власність зазначеним особам.

Заступником прокурора Черкаської області 14 серпня 2018 року долучено до матеріалів справи на стадії апеляційного провадження, зокрема відповіді від 27.07.2018 року Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про не надходження до Держгеокадастру для проведення обов`язкової державної експертизи проектів землеустрою щодо відведення вищезазначених земельних ділянок, а також відповідь від 18.07.2018 року відділу у Корсунь-Шевченківському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області про те, що проекти землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок та надані відділом висновки, які повинні знаходитись в пробстах землеустрою у відділі у Корсунь-Шевченківському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області відсутні та на зберігання до архіву відділу не передавались, не можуть бути взяті судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки подані з порушенням процесуальних норм закону.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Обґрунтовуючи їх подання після розгляду справи у суді першої інстанції, позивач вказував на те, що дані докази здобуті в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000004, а тому ці докази становили таємницю досудового розслідування.

Колегія суддів вважає такі доводи заступника прокурора непереконливими, зважаючи на предмет та підстави даного позову, обов`язок сторони довести заявлені вимоги належними та допустимими доказами, що позивачем належним чином зроблено не було.

В частині доводів заступника прокурора, що одночасно на дату реєстрації права власності відповідачами на земельні ділянки з кадастровими номерами :25:001:0083; :25:001:0084; :25:001:0085 не було припинено право власності держави на земельну ділянку площею 6,5182 га з кадастровим номером :25001:0079 та не припинено право ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 125 ЗК України (в редакції статті на час виникнення спірних правовідносин) право на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 ЗК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час набуття відповідачами права власності на земельні ділянки) у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. Водночас для кожного з новостворених об`єктів нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав і нова реєстраційна справа, кожному з таких об`єктів присвоюється новий реєстраційний номер.

Записи про речові права та їх обтяження щодо об`єкта, який поділяється, або при виділі частки із цього об`єкта переносяться до розділів Державного реєстру прав, що відкриті на кожний новостворений об`єкт. Якщо правочином або актом відповідного органу встановлено, що речові права та їх обтяження не поширюються на всі новостворені об`єкти нерухомого майна, записи про такі права та обтяження переносяться лише до розділів, відкритих для новостворених об`єктів, яких вони стосуються.

Як видно із доданих до позовної заяви Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за кадастровим номером земельної ділянки щодо земельних ділянок № :25:001:0083, № :25:001:0084, № :25:001:0085 державну реєстрацію проведено 05.02.2015 року та державним реєстратором реєстраційної служби Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Рябухою М.А. створено нові розділи Державного реєстру прав і нові реєстраційні справи, кожному з об`єктів присвоєно новий реєстраційний номер.

Тобто дії вчинені державним реєстратором з дотриманням чинного, на час вчинення таких дій, законодавством.

Щодо не закриття розділу Державного реєстру прав на земельну ділянку площею 6,5182 га з кадастровим номером :25001:0079, власником якої було Головне управління Держземагенства у Черкаській області, що на думку прокурора свідчить про подвійну реєстрацію прав на одну й ту саму земельну ділянку за двома власниками, то колегія суддів зауважує, що такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

З зазначених вище Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за кадастровим номером земельної ділянки щодо земельних ділянок № :25:001:0083, № :25:001:0084, № :25:001:0085 та на земельну ділянку з кадастровим №:25001:0079 видно, що по останній земельній ділянці така довідка сформована 16.12.2014 року №31082520, а решта інформаційних довідок сформовані 10.04.2015 року №36185701, 10.04.2015 року №36182716, 01.07.2016 року № 62536444, що унеможливлює суд встановити дійсність заявлених доводів позивача щодо подвійної реєстрації, оскільки час їх формування різниться (тобто сформовані пізніше) із часом формування довідки на земельну ділянку №:25001:0079.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Колегія суддів із встановлених у матеріалах справи обставин не вбачає недобросовісних дій збоку відповідачів, які виявили бажання скористатися правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у передбачених статтею 121 ЗК України розмірах.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частин 1-2, 4 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що провадження підлягає закриттю в частині вимог позивача до ОСОБА_1 , які стосуються надання їй земельної ділянки для створення фермерського господарства, а в решті колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову прокуратури за їх недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 374, 377, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 28 березня 2018 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Черкаської області щодо визнання незаконним наказу Управління Держземагентства у Черкаській області від 28 березня 2014 року № ЧК/:25:001/00002942 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки», згідно з яким ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства площею 6,5182 га; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 6,5182 га державної власності для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Корсунь-Шевченківської міської ради за межами населеного пункту (кадастровий номер :25:001:0079), укладений між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держземагентства в Черкаській області 28 березня 2014 року; скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12538206 від 18 квітня 2014 року, та державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :25:001:0079 та закрити провадження у даній частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.

Судді: