ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5601/20 Справа № 177/536/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/536/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Криворізька районна державна адміністрація Дніпропетровської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року, яке ухвалено суддею Строговою Г.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 березня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області, треті особи: Новопільська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , про визнання недійсним розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області та скасування державного акту.

Позовна заява обґрунтована тим, що 17 грудня 1998 року рішенням 3 сесії Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Плакущому Б.М. було вирішено надати в постійне користування земельну ділянку, що розташована на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.

Відповідно до рішення сільської ради від 17 грудня 1998 року, ОСОБА_1 була замовлена технічна документація та оформлений Державний акт серії ДП №000046 на право постійного користування земельними ділянками, загальною площею 24,18 гектарів, до яких, в тому числі, входить земельна ділянка площею, 0,37 гектарів.

На сьогоднішній день, вищевказаний державний акт ніким не скасовано та його не визнано недійсним.

Разом з тим, в порушення законних прав та інтересів позивача, розпорядженням голови Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області №114-р від 27.02.2008 року вирішено передати у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,37 га.

Позивач вважає, що при вирішені питання щодо передання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0355, що розташована на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, головою Криворізької райдержадміністрації порушено порядок, передбачений ч. 2, 6 ст. 19 Земельного кодексу України, в якій зазначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації проводиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Тому, при прийнятті розпорядження Голови Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області №114-р від 27.02.2008 року про передання у власність ОСОБА_4 0,37 га земельної ділянки, що розташована на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та видачі, на підставі цього розпорядження, державного акта на право власності на землю, було допущено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, так і порушенням норм законодавства, що є підставою для визнання недійсним вказаного розпорядження.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області № 114-р від 27.02.2008 про передання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, що розташована на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. Визнати недійсним державний акт на право власності земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0355 на ім`я ОСОБА_4 .

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 рокув задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та невірне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, станом на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, Державний акт Серії ДП №000046 на право постійного користування землею, виданий ОСОБА_1 23 вересня 1996 року в установленому законом порядку не оскаржено та не визнано незаконним, а тому посилання суду першої інстанції про те, що рішення Новопільської сільської ради від 17.12.1998 року на земельну ділянку. площею 0,37 га, на підставі якого внесено зміни до Державного акту Серії ДП №000046 від 23 вересня 1996 року, не приймалося і позивач ОСОБА_1 не набув у встановленому законом порядку права користування спірною земельною ділянкою, є помилковим. При цьому, позивач наголошує на тому, що ним надавалася суду копія рішення Новопільської сільської ради від 17.12.1998 року, якій суд першої інстанції не дав належної оцінки.

На думку позивача, суд першої інстанції, при розгляді справи, вийшов за межі заявлених позовних вимог, фактично визнавши Державний акт Серії ДП №000046 від 23 вересня 1996 року незаконним та відхиливши його, як доказ у справі, тоді як жодних позовних вимог про визнання цього державного акту недійсним заявлено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, треті особи Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, та ОСОБА_3 , кожен окремо, зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Провадження у справі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року відкрито ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2020 року.

Справу було призначено до розгляду на 11 серпня 2020 року, однак, у визначений день судове засідання було відкладено, у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача ОСОБА_6 ОСОБА_2 , який заявив про неможливість прибути у судове засідання через погіршення стану здоров`я, без долучення до клопотання довідки медичного закладу, та запровадження на території України карантинних заходів (т. 3 а.с. 204).

Розгляд справи призначено на 07 жовтня 2020 року (т. 3 а.с. 207-208).

Представники відповідача Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області та третьої особи Новопільської сільської рада Криворізького району Дніпропетровської області, кожен окремо, звернулися до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності (т. 1 а.с. 216, 223).

Представник позивача ОСОБА_6 ОСОБА_2 , будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, повторно надавши заяву про перенесення розгляду справи, в зв`язку з погіршенням стану його здоров`я та продовженням на усій території України дії адаптивного карантину, із віднесенням міста Кривого Рогу до «жовтої» карантинної зони, яка колегією суддів залишена без задоволення з наступних підстав.

В силу положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періодусудового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Колегія суддів, враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 року "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 року по 31.07.2020 року (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України"внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 року перевезення пасажирів метрополітенами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 " Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 20 травня 2020 року № 392 " Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Рівень епідемічної небезпеки встановлюється за результатом оцінки епідемічних показників та визначається рішенням Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, яке розміщується на офіційному інформаційному порталі Кабінету Міністрів України (за посиланням http://covid19.gov.ua).

Із змісту офіційного інформаційного порталу Кабінету Міністрів України (за посиланням http://covid19.gov.ua) видно, що станом на 07 жовтня 2020 року місто Кривий Ріг віднесено до жовтого рівня епідемічної небезпеки, що в силу вимог Постанови Кабінету міністрів України № 641 від 22.07.2020 року не забороняє здійснення регулярних перевезень пасажирів автомобільним та комунальним транспортом, а тому підстави, які перешкоджають представнику прибути у судове засідання відсутні.

При цьому, представник позивача ОСОБА_6 ОСОБА_2 , згідно вимог статті 12 ЦПК України, не навів належних доказів на підтвердження обставин погіршення його самопочуття (аналогічне клопотання ним заявлено двічі, й жодного разу не додано довідку медичного закладу) та неможливості з`явився до суду.

Слід врахувати, що представник позивача ОСОБА_6 ОСОБА_2 мав можливість звернутись з клопотанням про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, самостійно обравши зручне для себе територіальне розташування суду або поза його межами, чого ним здійснено не було. Відтак, навіть за наявності карантинних обмежень, представник позивача ОСОБА_6 ОСОБА_2 не був позбавлений права і можливості взяти участь у судовому засіданні.

Згідно із ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразові відкладення судових засідань саме за клопотаннями представника позивача ОСОБА_6 ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, третю особу ОСОБА_3 та представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Остапенко М.В., які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що, згідно державного акту серії ДП № 000046 на право постійного користування землею (т. 1 а.с.12), виданого ОСОБА_1 23.09.1996 року Криворізькою сільською радою народних депутатів з подальшими змінами в землекористуванні, в постійному користуванні ОСОБА_1 перебувають земельні ділянки на території Новопільської сільської ради Криворізького району для ведення селянського (фермерського господарства), в тому числі і земельна ділянка, площею 0,37 га (на плані позначена діл.№ НОМЕР_1 ) під будівлями.

Згідно цього Державного акта, вказана земельна ділянка надана в користування на підставі рішення Новопільської сільської ради від 17 грудня 1998 року.

Згідно довідки Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 1476/7/02-29 від 27.09.2017 року (т. 1 а.с.197), рішення Новопільської сільської ради від 17.12.1998 року на земельну ділянку, площею 0,37 га, на підставі якого внесено зміни до Державного акту на право постійного користування землею серії ДП Кв № 000046 не існує.

Відсутній запис про рішення Новопільської сільської ради від 17.12.1998 року на земельну ділянку, площею 0,37 га, на підставі якого внесено зміни до Державного акту на право постійного користування землею серії ДП Кв № 000046, й у Журналі реєстрації рішень Новопільської сільської ради за період з вересня 1998 року по квітень 1999 року (т. 3 а.с. 34-37). Кадастровий номер вказаній земельній ділянці не присвоювався.

Відповідно до розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 26.04.2007 року № 385-р (т. 1 а.с.106), ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Новопільської сільської ради із земель запасу - по 2,0 га кожному (загальна площа 8,0 га).

На підставі зазначеного розпорядження, було розроблено проект землеустрою (т. 1 а.с.98-124), де ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 отримали необхідні висновки, щодо погодження зазначеного проекту.

27.02.2008 року, розпорядженням голови Криворізької РДА № 114-р (т. 1 а.с.118), затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 8,0 га, із земель запасу на території Новопільської сільської ради. Надано у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Новопільської сільської ради.

На підставі розпорядження голови Криворізької РДА № 114-р від 27.02.2008 року (т. 1 а.с.118), ОСОБА_4 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№ 480552 (т. 1 а.с.54), загальною площею 2,000 га, кадастровий номер -03-001-0355.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с.207), після смерті якого, спадщину, у вигляді земельної ділянки, загальною площею 2,000 га, кадастровий номер -03-001-0355, отримала третя особа по справі ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 206).

Підставою для звернення позивача ОСОБА_1 до суду з даним позовом щодо визнання недійсними розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області № 114-р від 27.02.2008 року про передання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, що розташована на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, та державного акту на право власності земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0355 на ім`я ОСОБА_4 стало те, що, на переконання останнього, при вирішені питання щодо передання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0355, що розташована на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, головою Криворізької райдержадміністрації порушено порядок, передбачений ч. 2, 6 ст. 19 Земельного кодексу України, в якій зазначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації проводиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався статтями 116, 122 Земельного кодексу України та виходив з того, що ОСОБА_8 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , на законний підставах набув право власності на земельну ділянку, загальною площею 2,000 га, кадастровий номер -03-001-0355, натомість, позивач не довів законних підстав для користування земельною ділянкою, загальною площею 0,37 га, оскільки уповноважений орган не приймав рішення щодо передачі йому цієї земельної ділянки, а тому оскаржуваними розпорядженням голови Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області № 114-р від 27.02.2008 року про передання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, що розташована на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, та державним актом на право власності земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0355 на ім`я ОСОБА_4 не було порушено законних прав чи інтересів ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року

у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок про те, що «захист земельних прав це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

З набранням чинності Законом України від 07 липня 2011 року № 3613-VІ «Про Державний земельний кадастр» та постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний акт це документ, що посвідчує право

на земельну ділянку, із визнанням недійсним якого без внесення до державного реєстру відповідного запису щодо належного власника або землекористувача, спір про право може бути не вирішеним.

У випадку коли позивач стверджує про порушення свого права постійного користування частиною земельної ділянки особою, яка володіє нею шляхом державної реєстрації за собою права власності (права користування) цієї спірної частини, право позивача може бути захищено шляхом подання позову про визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України), витребування нерухомості з володіння, усунення перешкод у користуванні майном (статті 387, 388, 391, 396 ЦК України) чи іншим способом відповідно до закону».

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статей 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року, із змінами та доповненнями, статті 12, пункту 12 розділу X ЗК України встановлено, що виключно на засіданнях ради приймаються рішення про передачу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян відповідно до Земельного Кодексу України.

Згідно статті 7 Земельного кодексу України, в редакції станом на грудень 1998 року, користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п`яти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об`єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.

У тимчасове користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для городництва, сінокосіння і випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; громадським об`єднанням; релігійним організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних та фізичних осіб.

У тимчасове користування із земель, що перебувають у колективній і приватній власності, земля може надаватись відповідним власникам цієї землі за договором, який реєструється у сільській, селищній, міській Раді народних депутатів.

Отже, громадянам України, у 1998 році, земля у користування надавалася виключно Радами народних депутатів, які приймають відповідне рішення виключно на засіданнях ради.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, рішення Новопільської сільської ради від 17.12.1998 року на земельну ділянку, площею 0,37 га, на підставі якого внесено зміни до Державного акту на право постійного користування землею серії ДП Кв № 000046, не приймалося та кадастровий номер вказаній земельній ділянці не присвоювався.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що ним надавалася суду першої інстанції копія рішення Новопільської сільської ради від 17.12.1998 року, якій суд першої інстанції не дав належної оцінки, колегією суддів відхиляються, оскільки зазначена копія не є належним доказом у справі, зважаючи на довідку Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 1476/7/02-29 від 27.09.2017 року (т. 1 а.с.197) про те, що рішення Новопільської сільської ради від 17.12.1998 року на земельну ділянку, площею 0,37 га, на підставі якого внесено зміни до Державного акту на право постійного користування землею серії ДП Кв № 000046 не існує, а також на відсутність запису про рішення Новопільської сільської ради від 17.12.1998 року на земельну ділянку, площею 0,37 га, на підставі якого внесено зміни до Державного акту на право постійного користування землею серії ДП Кв № 000046, у Журналі реєстрації рішень Новопільської сільської ради за період з вересня 1998 року по квітень 1999 року.

У постанові Верховного Суду України від 23 жовтня 2013 року у справі

№ 6-93цс13 зроблено висновок про те, що статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством.

Оскільки, Новопільською сільською радою не приймалося рішення щодо передачі позивачеві ОСОБА_1 у користування земельної ділянки на території Новопільської сільської ради Криворізького району для ведення селянського (фермерського господарства), площею 0,37 га (на плані позначена діл.№ НОМЕР_1 ) під будівлями, останній не може бути визнаний законним та належним користувачем спірної земельної ділянки, а доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, при розгляді справи, вийшов за межі заявлених позовних вимог, фактично визнавши Державний акт Серії ДП №000046 від 23 вересня 1996 року незаконним та відхиливши його, як доказ у справі, тоді як жодних позовних вимог про визнання цього державного акту недійсним заявлено не було, є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено факту порушення його прав при прийнятті розпорядження Голови Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області №114-р від 27.02.2008 року про передання у власність ОСОБА_4 0,37 га земельної ділянки, що розташована на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, та видачі на підставі цього розпорядження відповідного Державного акта на право власності на землю.

Посилання позивача на те, що Криворізькою районною державною адміністрацією Дніпропетровської області було порушено вимоги статті 19 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року, в якій зазначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації проводиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу, є безпідставним, оскільки оспорюване розпорядження Криворізькою районною державною адміністрацією Дніпропетровської області було прийнято 27.02.2008 року, якою дотримано вимог Земельного законодавства України чинного на той час, зокрема вимог Земельного кодексу України в редакції, станом на лютий 2008 року.

Так, відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 17 ЗК України (в редакції закону, що діяв на час прийняття оскаржуваного розпорядження), до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 1,2 ст. 116 ЗК України (в редакції закону, що діяв на час прийняття оскаржуваного розпорядження), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування

За змістом положень ст. 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року № 5245, внесено зміни у ст. 122 Земельного кодексу України щодо повноважень органів виконавчої влади, Верховної ради АРК, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування, зокрема у п.4, згідно якого центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відтак, до набрання чинності зазначеним законом, розпорядження землями відбувалось згідно до вимог п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, за яким до розмежування земель державної та комунальної власності щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель зазначених у абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений ст. 123 Земельного кодексу України.

За ч.1 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України).

За ч.4 ст. 123 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч.6 ст. 123 ЗК України).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництв.

За п. 13 ст. 133 Земельного кодексу України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , у передбаченому нормами ЗК України порядку, набув право власності на земельну ділянку, загальною площею 2,000 га, кадастровий номер -03-001-0355, натомість, позивач ОСОБА_1 не довів законних підстав для користування земельною ділянкою, загальною площею 0,37 га, яка начебто надана йому відповідно до державного акта на право постійного користування серії ДП № 00046.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: