Справа № 409/172/18
Провадження № 22-ц/801/124/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дудіков А. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 рокуСправа № 409/172/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тростянецького районного суду від 30.10.2019 року, ухвалене судом під головуванням судді Дудікова А.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави,-

В с т а н о в и в :

25.01.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення119556,04 грн., набутих останньою без достатньої правової підстави. Вказав, що у вересні 2016 року він помилково перерахував вказані кошти на банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанку», яка належить ОСОБА_2 , а саме: 01.09.2016 року - 55 500 грн.; 02.09.2016 року - 7 316,58 грн.; 03.09.2016 року - 1 527,64 грн.; 08.09.2016 року - 1 960,56 грн.; 09.09.2016 року - 50 251,26 грн.; 02.09.2016 року -3 000 грн. Зазначив, що будь-яких відносин та стосунків з ОСОБА_2 він не має, намагання зв`язатися з відповідачем і повернути кошти в сумі 119 556, 04 грн, ні до чого не привели. Просив стягнути з відповідача на його користь 119556,04 грн. безпідставно набутих коштів, загальну суму річних за невиконання зобов`язання у розмірі 4490,68 грн., суму збитків, заподіяних інфляцією у розмірі 22117,86 грн. та судові витрати.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 20.09.2018 р., у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, справу передано на розгляд Тростянецького районного суду Вінницької області.

Рішенням Тростянецького районного суду від 30.10.2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 119 556 грн. 04 коп. та судовий збір у розмірі 1195 грн. 56 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначила,що суд невірно оцінив докази,внаслідок чого неправильно встановив обставини у справі та дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову.Вказала, що суд не врахував те, що позивач здійснював перерахунок коштів декількома платежами у період з 01.09.2016 року по 09.09.2016 року, а належних доказів, що підтверджували необґрунтованість перерахувань, позивач не надав. Крім того вказала, що між нею та позивачем 23.02.2016 року було укладено письмовий договір №8 про надання послуг, на підставі якого вона виставляла позивачу рахунки на оплату, що підтверджується наданою позивачем квитанцією від 08.09.2016 року, в якій зазначено, що кошти перераховувались відповідно до рахунку-фактури СФ-0001145 від 08.09.2016 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача - адвокат Шкодяк І.А вказав на необґрунтованість доводів скарги і законність ухваленого судом рішення. Зазначив, що відповідач не надала суду доказів, якими обґрунтувала апеляційну скаргу. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. 10.03.2020 року до Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з викликом сторін,яке задоволенню не підлягає ,виходячи із наступного.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 лютого 2020 року справа призначена до судового розгляду в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову складає менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і позивачем не наведено достатніх та обґрунтованих підстав для призначення справи до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи, суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами 5, 6 ст. 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Отже, враховуючи вищевикладене, розгляд цієї справи з повідомленням учасників справи можливий лише з урахуванням конкретних обставин, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі, та відповідачем не наведено обставин справи, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін, у зв`язку з чим клопотання про розгляд справи з повідомленням учасників справи задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню ,враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Розглядаючи справу та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 без достатньої правової підстави набула грошові кошти, належні позивачу, доказів про наявність між нею та позивачем будь-яких договірних зобов`язань не надала, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав за ст..1212 ЦК України для повернення грошових коштів ОСОБА_1 . При цьому, суд відмовив позивачу у задоволенні вимог стягнення з позивача суми 3% річних за невиконання зобов`язань 4 490,68 грн. та суми збитків заподіяних інфляцією 22 117,86 грн.. оскільки законодавством передбачено повернення лише майна (грошових коштів), а не 3% річних за невиконання зобов`язань та суми збитків заподіяних інфляцією.

Відповідач оскаржує рішення суду лише в частині задоволених судом першої інстанції позовних вимог , а тому в іншій частині законність рішення суду апеляційним судом не досліджується.

Разом з тим з висновком суду про задоволення судом позову в частині стягнення з відповідача коштів,як безпідставно набутих останньою,погодитись не можна.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України її положення застосовуються у випадку наявності таких обставин у сукупності: набуття або зберігання особою майна здійснено без правової підстави або така підстава відпала; набуття або зберігання майна було здійснено за рахунок іншої особи; безпідставне набуття або зберігання майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Вказані норми застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону (ст. 81 ЦПК) покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснював перерахунок коштів на банківську картку ОСОБА_2 , не одноразово,а періодично, протягом певного періоду ,а саме: 01.09.2016 року перерахував кошти в розмірі 55500,00 грн.; 02.09.2016 року - 7 316,58 грн.; 03.09.2016 року - 1 527,64 грн.; 08.09.2016 року - 1 960,56 грн.; 09.09.2016 року кошти в розмірі 50 251,26 грн.; 02.09.2016 року - 3 000 грн. Отримання коштів відповідачем підтверджено інформацією від АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно наданої позивачем копії квитанції № Р24А133980456А18764 від 08.09.2016 року, грошові кошти були перераховані на підставі рахунку-фактури СФ-000145 від 08.09.2016 року.

Відтак , факти перерахунку коштів періодично , на один і той самий рахунок,одному і тому самому отримувачу із зазначенням призначення такого платежу,свідчать про те,що під час таких перерахувань коштів на банківську картку ОСОБА_2 позивач діяв цілеспрямовано і свідомо ,що спростовує його посилання на допущену ним помилку та виключає випадковість таких дій. Крім того, позивач не надав доказів того,виявивши помилкове перерахування ним коштів ,він не звертався до банківської установи з питання встановлення отримувача коштів та їх повернення.

Не на користь тверджень позивача свідчить і обставина звернення до суду позивача з позовом після спливу більше ніж одного року з часу здійснення останнього перерахунку ним коштів - 25.01.2018 року. При цьому доказів звернення його до відповідача з вимогами про повернення коштів, набутих останньою без достатньої правової підстави ,у період з вересня 2016 року по січень 2018 року ,не надав.

Разом з тим,відповідач ,спростовуючи обставину помилковості перерахунку їй коштів позивачем , посилається на наявність правової підстави для такого перерахунку у вигляді укладеного між сторонами договору, яку позивач жодним чином не спростовує , як і зазначення ним призначення платежу у квитанції від 08.09.2016 року про сплату коштів згідно виставленого рахунку-фактури СФ-000145 від 08.09.2016 року.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна в iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Зміст положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що наявність договору чи іншого правочину є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією з сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Кошти, стягнення яких вимагає позивач, були сплачені ним на виконання певних зобов`язань на умовах , що мали місце між сторонами, про що свідчить наданий позивачем доказ - квитанція про перерахунок коштів від 08.09.2016 року із зазначенням призначення платежу, що вказує на набуття відповідачем майна (грошових коштів ) за наявності достатніх правових підстав у вигляді правочину(договору),тобто у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Суд першої інстанції на зазначені обставини належної уваги не звернув і ,оскільки відносини, які склалися між сторонами, мають характер договірних, помилково застосував до них ст. 1212 ЦК України,як підставу для задоволення позовних вимог.

Відсутність договору у письмовому вигляді не обов`язково має означати, що цей договір не було укладено. У разі визнання договору неукладеним суду слід також враховувати, що фактичні дії сторін можуть свідчити про те, що договір все ж таки був укладений, але на інших умовах.

Фактичні дії щодо виконання договору свідчать про домовленість сторін, а вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину позивачем не заявлялась.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції невірно встановив обставини справи та спірні правовідносини , що мають значення для вирішення спору, неправильно застосував норми права ,рішення суду в силу ст.376 ЦПК України в цій частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення - про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

В іншій частині рішення не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .

Рішення Тростянецького районного суду від 30.10.2019 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення коштів ,набутих без достатньої правової підстави - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Оніщук В.В.