печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Печерський районний суд м.Києва

в складі головуючого судді Остапчук Т.В.

при секретарі Ткаченко Ю.М.

за участю представника позивача Мороз М.З.

выдповідача ОСОБА_2

Розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Національного музею "Меморіал жертв голодомору" до ОСОБА_2 , за участі третьої особи Державної фінансової інспекції в м. Києві (Північний офіс Держаудитслужби) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,

ВСТАНОВИВ:

Національний музей «Меморіал жертв голодомору» звернувся до суду із вимогами до відповідача, та просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 38 400,00 грн., завдану нею під час виконання трудових обов`язків. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Відповідачка надала відзив , вказувала на те що основним обов`язком касира була реалізація квитків,екскурсійних путівок та дача виручених коштів у касу підприємства . Касовий звіт із готівкою передавався в бухгалтерію , куди здавала гроші і мав зберігатися разом з прибутковим ордером.

Представник третьої особи просив розглядати в відсутність.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 18.09.2019р. скасоване заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 26.10.2017р. та призначено справу до розгляду порядку спрощеного провадження.

Заслухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 01 червня 2013 року наказом №33/1-К від 31.05.2013р. ОСОБА_2 була прийнята на посаду організатора екскурсій 1 категорії.(а.с.6) та було укладено трудовий договір 31.05.2013р. строком до 6.10.2014р.

31 травня 2013 року наказом №99 покладено обов`язки касира квиткового господарства музею. (а.с.7) З 31 травня 2013 року укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з відповідачкою , яка займає посаду організатора екскурсій 1 категорії культурно-освітнього відділу.(а.с.14)

7.10.2014р. з позивачкою був укладений трудовий договір №9 на посаду завідуюча сектору з питань розвитку та утримання музею.

2 квітня 2015 року звільнена з посади завідуюча сектору з питань розвитку та утримання музею наказом №30- К за згодою сторін. (а.с.8)

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Статтею 134 Кодексу Законів про працю України передбачено відповідальність працівника який несе повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибуткине можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач зазначав, що 14 серпня 2015 року Державною фінансовою інспекцією в м. Києві відповідно до п. 1.3.2.4. проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Національного музею «Меморіал пам`яті жертв голодоморів в Україні» за період з 01.01.2013 року по 01.07.2015 року, якою встановлено порушення законодавства, а саме п.2.6 «Положення про ведення касових операцій в Україні» затвердженого постановою правління Національного банку Україні від 5.12.2004 №637.Протягом 2013 та 2014 року виконуючи - обов`язки касира Відповідачкою було не в повній сумі оприбутковано виручку від реалізації вхідних квитків та екскурсійних путівок внаслідок чого виявлена нестача грошових коштів в сумі 38 400,00 гривень, що відображена в акті ревізії від 14.08.2015 року №04-30/1350 Державною фінансовою інспекцією в м.Києві.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено.

Не доведено в суді також і того, що керівництвом товариства після отримання актів приймання-передачі вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, причини з яких сталася нестача не встановлювалися.

Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача позивачу заподіяно матеріальної шкоди і вона має нести цивільну відповідальність.

Належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків суду не подано.

На підставі викладеного та керуючись ст. 130, п. 3 ст. 134, 135,136, 232,233 КЗпП,ст. 12,13,77,79, 81,263,264,27,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові Національного музею "Меморіал жертв голодомору" до ОСОБА_2 , за участі третьої особи Державної фінансової інспекції в м. Києві (Північний офіс Держаудитслужби) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя Остапчук Т.В.