Єдиний унікальний номер справи 373/2257/18
Провадження №22-ц/824/9569/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тютюнник О.І.

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року позивач звернулася до суду з позовомпро встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала наступним:

З 22.11.2003 р. по 17.02.2012 р. позивач перебувала в шлюбі зі ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу подружжя відносини не припинило, продовжили проживати разом та вести спільне господарство. В офіційному шлюбі у них народилось двоє дітей. Після розірвання шлюбу під час спільного проживання у них народилось ще троє дітей: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), у свідоцтві про народження яких батьком був записаний ОСОБА_1 зі слів матері у відповідності до положень ч.1 ст. 135 СК України. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер, після нього відкрилася спадщина, право на яку мають діти померлого та його мати ОСОБА_2 (відповідач). У зв`язку з тим, що факт родинних відносин між спадкодавцем ОСОБА_3 та трьома вищеназваними дітьми, що народились після розірвання шлюбу, не підтверджується актовим записом про їх народження, позивач просила встановити факт батьківства в судовому порядку та внести зміни в актовий запис про народження дітей, зазначивши батьком ОСОБА_3 .

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направила апеляційну скаргу до суду першої інстанції. При цьому надіслала ідентичну апеляційну скаргу безпосередньо до Київського апеляційного суду. Оскільки апеляційна скарга, подана через суд першої інстанції, є абсолютно ідентичною апеляційній скарзі, яка була направлена безпосередньо до Київського апеляційного суду, апеляційний суд розглядав ці документи як одну апеляційну скаргу.

В своїй скарзі апелянт посилається на неповне дослідження обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що висновки суду про невизнання померлим трьох дітей, народжених після розірвання шлюбу, не відповідає обставинам справи, оскільки в матеріалах справи наявні письмові докази, які вказують на протилежне. Вважає, що суд не повно дослідив всі належні докази, надані позивачем щодо здійснення нею утримання дітей разом із померлим, не визначив його участь в їх утриманні та не надав їм належну оцінку. При цьому висновок про недоведеність обставин справи не є належним. Окремо зазначає про те, що не зверталася до суду за життя померлого лише через відсутність такої необхідності.

З наведених підстав апелянт просила рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважала їх безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

З урахуванням наведених норм позивач, заявивши позовні вимоги, мала надати до суду відповідні належні докази на їх підтвердження, однак в даному випадку цього зроблено не було.

З метою встановлення кровної спорідненості дітей з померлим в ході розгляду справи було призначено судову медико-генетичну експертизу, яка не була проведена через неможливість виконання вимоги експерта про надання на аналіз генетичного матеріалу померлого. При цьому така експертиза була призначена за клопотанням саме відповідача, незважаючи на те, що обов`язок доказування в даній справі покладений саме на позивача. При цьому сама позивач не клопотала перед судом про проведення вищевказаної експертизи. Не ставила позивач перед судом й питання щодо проведення іншої судової медико-генетичної експертизи, зокрема щодо генетичної спорідненості дітей з іншими особами, які перебували в кровному спорідненні з померлим, зокрема з його матір`ю (відповідачем по справі) або з двома старшими дітьми позивача, що народились в період шлюбу, хоча за умови відсутності генетичного матеріалу померлого таке дослідження мого б встановити його спорідненість з дітьми позивача. При цьому, як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 як мати покійного, погоджувалася здати біологічний матеріал для ДНК-експертизи після смерті сина, однак позивач проведення такої експертизи не ініціювала. За таких умов жодного експертного доказу народження дітей від померлого ОСОБА_3 матеріали цивільної справи не містять.

При цьому Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Аналогічної позиції дійшов й Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі №149/2562/18 (№ 61-12881св19) в якій хоча й вирішувалося питання оспорювання батьківства, однак через схожість правової конструкції може бути використана й у даній справі.

Належним чином були досліджені та оцінені судом першої інстанції й інші представлені до суду в рамках справи докази, зокрема покази допитаних в ході розгляду свідків. В той же час такі докази засвідчили лише факт проживання позивача в одному будинку з колишнім чоловіком (за певними виключеннями), однак жодним чином не доводили ні факт підтримання сторонами фактичних шлюбних відносин, ні факт визнання померлим батьківства по відношенню до трьох молодших дітей позивача. За таких умов суд прийшов до висновку про недоведеність позиції позивача, з чим в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько