КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі: Гаврюшенко К.О.

розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органу державної влади, -

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року залишено без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями бездіяльністю органу державної влади.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року та прийняти нове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального і цивільно-процесуального права.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не

доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 24 липня 2014 року між позивачем та АТ «Дельта-Банк» було укладено договір банківського вкладу (депозиту) у гривнях № 6709 від 24 липня 2014 року на суму 130000 грн. (а.с. 3).

Кошти внесені готівкою до каси банку за квитанцією №37896131 від 24 липня 2014 року (а.с. 4). 26 серпня 2014 року відповідно до договору, позивач отримав проценти у сумі 1979 грн.

22 вересня 2014 року відповідно до договору позивач затребував шляхом надання письмової заяви до банку виплатити суму вкладу та нараховані проценти, але отримав тільки проценти у сумі 2043, 96 грн. Надалі сума вкладу для позивача була недоступна, також більше не виплачувалися проценти по договору.

30 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до керівника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою, в якій просив надати відповідь стосовно того, чому йому не були нараховані і виплачені проценти (відповідно до договору банківського вкладу - 23,5% річних), за період з 23 вересня 2014 року по 02 березня 2015 року - до моменту введення тимчасової адміністрації.

14 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до керівника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із листом вимогою, про перерахування йому невиплачених 12862, 27 грн.

Невиплачену суму процентів у розмірі 12 862,27 стягнуто з ПАТ «Дельта Банк».

Зазначені вище обставини не підлягають доказуванню в силу ст. 82 ЦПК України, оскільки були встановленні рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року в справі №756/6657/17, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи ФГВО у АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади було задоволено частково та стягнуто з ПАТ "Дельта Банк" проценти по договору №6709 від 24 липня 2014 року у сумі 12 862,27 грн. Вказане рішення набрало законної сили.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача, які виникли на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року по справі №756/6657/17, виникли вже під час ліквідації АТ "Дельта Банк", а стягнення коштів поза межами ліквідаційної процедури банку, що передбачена нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не допускається.

У рішенні суд першої інстанції зазначав, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження факту неправомірності дій відповідача щодо позивача, у зв`язку з чим підстав для відшкодування йому завданої моральної шкоди не вбачав.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування 02 березня 2015 року прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк»», згідно з яким з 03 березня 2015 року в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк».

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені ст.ст. 37, 38, 51, ч. 1 та 2 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Кадирову В.В. на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування прийняла рішення від 20 лютого 2017 року № 619 відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 04 жовтня 2019 року.

Відповідно до даного рішення продовжено повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича на два роки до 04 жовтня 2019 року.

Підставою для цивільно - правової відповідальності є невиконання зобов`язання та склад правопорушення.

Вважаючи доведеним вчинення правопорушення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк», позивач посилається на обставини, які встановлені рішеннями судів, які ухвалені по справі № 756/6657/17, зміст яких викладено вище.

Процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульовано Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом, що унормовує дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, в АТ "Дельта Банк" з 03 березня 2015 року запроваджено процедуру ліквідації АТ "Дельта Банк".

ОСОБА_1 є вкладником АТ "Дельта Банк", що підтверджується договором банківського вкладу №6709 від 24 липня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку: банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

За змістом наведених норм після запровадження у банку тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації, задоволення вимог кредиторів поза межами гарантованої Фондом суми вкладів, відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 по справі №910/23398/16 зазначено, що відкликання Національним банком України, на момент вирішення спору, банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків,

зокрема виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому задоволення вимог окремого кредитора, заявлених поза межами ліквідаційної процедури не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов`язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Таким чином, стягнення коштів поза межами ліквідаційної процедури Банку, що передбачена нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не допускається.

При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, яка діяла на дату запровадження ліквідації Банку), під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Таким чином, встановивши, що вимоги позивача, які виникли на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року по справі №756/6657/17, виникли вже під час ліквідації АТ "Дельта Банк", суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволені вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Виходячи із змісту наведених норм, за загальним правилом моральна шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження факту неправомірності дій відповідача щодо позивача, у зв`язку із чим, підстави для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди відсутні.

Отже, враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року - залишення без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий: Судді: