"26" березня 2020 р.
Справа №642/1057/19
Провадження №2/642/400/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Гримайло А.М.., за участю секретаря Конєвої А.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

15 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 згідно свідоцтва на право власності на житло від 12 березня 2001 року НОМЕР_1

Позивач зазначає, що відповідачі по справі звернулися до неї з проханням ще в 2008 році зареєструвати їх на її житловій площі в квартирі АДРЕСА_2 та пообіцяли надавати їй необхідну допомогу та оплачувати комунальні платежі. Але фактично відповідачі навіть не заселявся в квартиру позивача та ніколи в ній не мешкали.

Позивач самостійно сплачує усі комунальні платежі по квартирі АДРЕСА_2 , в тому числі за відповідачів, вони що порушує її права.

Місце проживання на цей час відповідачів, позивачу невідоме, а тому позивач позбавлений можливості добровільно зняти з реєстрації відповідачів.

Реєстрація місця проживання відповідачів в належній позивачу на праві приватної власності квартирі сторонніх осіб перешкоджає їй користуватися і вільно розпоряджатися належним їй майном, в тому числі завдає суттєвих збитків при оплаті комунальних послуг та послуг на утримання житла (квартирної плати), що призводить до порушення її прав приватної власності, тому позивач звернувся до суду із даним позовом.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутністю, в також просила судові витрати покласти на позивача.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлений судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи ССД у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву з проханням слухати справу за відсутності представника Служби у справах дітей, позовні вимоги не підтримує відповідно до наданого Висновку.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу в порядку, передбаченому гл.7 ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст.128 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задовольнити виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх учасників справи) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд, враховуючи визнання позову відповідачем ОСОБА_3 , що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і охоронюваних інтересів сторін і інших осіб, у відповідності з вимогами ч.4 ст.206 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2 згідно свідоцтва на право власності на житло від 12 березня 2001 року НОМЕР_1

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 17.01.2019 року Департаменту реєстрації Харківської міської ради станом на 17.01.2019 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані відповідачі та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_4 .

Так судом встановлено, що відповідачі зареєстровані в зазначеному приміщенні у 2009 році, але ніколи там фактично не мешкали.

Згідно з Висновку Департаменту служб у справах Дітей Харківської міської ради №458 від 05.07.2019 року, виконуючи функції органу опіки та піклування в інтресех дитини, ДССД вважає недоцільним визнання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 таким, що втратив право користування у м.Харкова.

Відповідно до листа КНП «Міської дитячої клінічної лікарні №19» № 01-07/53 від 16.05.2019 року малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на обліку в КНП «МДКЛ «19» ХМР не перебуває, за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. Декларацію батьки з лікарем не підписали.

Відповідно до листа Департаменту освіти Харківської міської ради №5269/02-21/19 від 24.10.2019 року, за даними Інформаційної системи управління освітою, малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 станом на 23.10.2019 року навчається в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №113 ХМР Харківської області, що знаходиться в Індустріальному району міста Харкова.

Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина зберігає або втрачає право користування житлом автоматично разом з батьками.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні та згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 405 ч.2 ЦК України визначено, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З аналізу встановлених обставин, відповідно до вказаних норм закону відповідачі не проживають та не користуються означеним житловим приміщенням понад один рік, а тому відповідно до вимог статті 405 ч.2 ЦК України втратили право на користування цим житлом.

Згідно зі ст. ст. 71, 72 ЖК України право на житло за відсутнім громадянином зберігається протягом 6 місяців з часу вибуття, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, враховуючи, що відповідач та їх малолітній син не проживають у спірній квартирі, проживають за іншою адресою. Реєстрація відповідачів у спірному будинку порушує права позивача на розпорядження та користування майном, тому позовні вимоги у частині визнання відповідача та їх малолітнього сина такими, що втратили право користування спірним будинком є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації.

У відповідності до п.3 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів (п.1.3. Порядку).

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що передбачено п. 26 вищевказаних правил.

З врахуванням вищенаведеного, вимога позову про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою яка належить позивачу є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню та є достатньою підставою для зняття відповідачів з реєстрації у зазначеній квартирі, у порядку встановленому зазначеними Правилами та Законом.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 82, 89, 206, 210, 259, 263-265, 273, 279 ЦПК України, ст.160 СК України, ст.317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п/п 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.М.Гримайло