ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2020 року

м. Харків

Справа № 623/1198/20

Провадження № 22-ц/818/4312/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 червня 2020 року, ухвалене суддею Герцовим О.М., -

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з позовом, в якому просила відшкодувати їй, завдану відповідачем матеріальну і моральну шкоду, спричинену їй внаслідок ДТП.

Позов мотивований тим, що 24 червня 2016 року ОСОБА_2 , почавши перетинати перехрестя допустив зіткнення з мопедом Suzuki Lets 2 під керуванням ОСОБА_1 , Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у ОСОБА_1 встановлені середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження у вигляді розриву правого ключично-акроміального зчленування з вивихом акроміального кінця ключиці. Дана подія внесена до ЄРДР. Обвинуваченим у даній справі є ОСОБА_2 . Враховуючи викладене, просила стягнути зі ОСОБА_2 на її користь у відшкодування майнової шкоди - 13 942,93 грн, а також відшкодувати завдану їй моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що страхової суми, передбаченої страховим полісом достатньо для повного відшкодування потерпілій матеріальної шкоди, спричиненої ДТП, а тому відсутні передбачені Законом підстави для стягнення суми розміру спричиненої позивачеві матеріальної шкоди із відповідача ОСОБА_3 , та відповідно, він не є належним відповідачем у справі, оскільки за змістом ч.1 ст. 1194 ЦК України, єдиною умовою стягнення із особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність на користь особи, якій спричинено матеріальну шкоду суми розміру цієї шкоди є недостатність страхової виплати (страхового відшкодування) задля повного відшкодування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права. Зазначає, що право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди, що узгоджується зі статтями 15. 16 ЦК України. Представником відповідача не надано інформації та підтверджуючих доказів того, що ОСОБА_3 належним чином і у строки, встановлені законом, повідомив страхову компанію про страховий випадок. Судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про залучення страхової компанії в якості співвідповідача, адже доказів страхування відповідачем своєї відповідальності позивач не отримувала.

Відзиву до суду апеляційної інстанції від учасників справи на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 24 червня 2016 року, близько 12 години, ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем Skoda Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі сторони вул. Героїв- Чорнобильців до перехрестя вул. Героїв-Чорнобильців та вул. Соборної в м. Ізюм Харківської області. В процесі руху по вказаній вулиці, на перехресті вул. Героїв-Чорнобильців та вул. Соборної в м. Ізюм Харківської області, ОСОБА_2 , почавши перетинати зазначене перехрестя, грубо порушив вимоги п.п. 10.1, 16.11 та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України, та допустив зіткнення з мопедом Suzuki Lets 2, без реєстраційного номеру, під керуванням ОСОБА_1 , яка рухалася по вул. Соборній, перетинаючи перехрестя вул. Героїв-Чорнобильців та вул. Соборну в м. Ізюм Харківської області в напрямку вул. Гагаріна в м. Ізюм Харківської області. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у потерпілої ОСОБА_1 , встановлені середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження у вигляді розриву правого ключично-акроміального зчленування з вивихом акроміального кінця ключиці, які могли утворитися в умовах ДТП, яке мало місце 24.06.2016р.

Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 4 вересня 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі. Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 12 244,93 грн та моральну у розмірі 20 000 грн (а.с.34-36).

Ухвалою Харківського апеляційного суду вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання залишено без змін, в частині відшкодування моральної шкоди вирок змінено, збільшено розмір відшкодування моральної шкоди до 60 000 грн. В частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства (а.с.27-33).

8 грудня 2015 року ОСОБА_3 уклав договір обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників транспортних засобів з ПрАТ «УСК КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», що підтверджується полісом № А1/90017664, строк дії якого до 09.12.2016 року включно. Страхова сума за вказаним договором становить 100 000 грн за шкоду заподіяну жтиттю та здоров`ю потерпілого, 50 000 грн за шкоду заподіяну майну потерпілого (а.с.59).

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з частиною другою статті 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Частиною першою статті 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положеннями статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 4 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, яким відступлено від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач повинен був звертатися з вимогами про відшкодування майнової шкоди до страхової компанії. Разом з тим, позивач з позовними вимогами доПрАТ «УСК КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» не зверталась. Існування обставин, за яких у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування не встановлено.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 червня 2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. 26 червня 2020 року позивач звернулась з клопотанням про залучення до участі ПрАТ «УСК КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» в якості співвідповідача. Враховуючи положення ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції обгрунтовано не залучив страхову компанію до участі у справі в якості співвідповідача.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів страхування відповідачем своєї відповідальності спростовуються копією полісу № А1/90017664, наданою 27.05.2020 року відповідачем разом з відзивом до суду першої інстанції та надісланої ОСОБА_1 поштою (а.с. 56-59).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, ПрАТ «УСК КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Потерпілий реалізує право на отримання відшкодування шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Доводи апеляційної скарги про те, що представником відповідача не надано інформації та підтверджуючих доказів того, що ОСОБА_3 належним чином і у строки, встановлені законом, повідомив страхову компанію про страховий випадок не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані обставини мають правове значення за умови залучення до участі у справі страхової компанії.

З матеріалів справи вбачається, що цивільний позов в частині заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди вирішено ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року, тому не були предметом розгляду в суді першої інстанції (а.с. 17-33).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук