Справа № 344/9458/19
Провадження № 2/344/759/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Бухвак І.С.,

за участі Позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_3 , представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, підсобним приміщенням та виселення, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належним майном та виселення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі «Відповідач»), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив припинити дії, які порушують його право власності та право користування належним йому нерухомим майном та зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не чинити йому, ОСОБА_1 , перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та підсобним приміщенням гаражем за тією ж адресою, які є його особистою приватною власністю, та виселити останнього з вказаної квартири.

Позовні вимоги за первісним позовом мотивовані тим, що станом на даний час Позивач є власником двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , а також гаражу за вказаною адресою. В той же час, йому, як власнику, Відповідачем ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користуванні його власністю, оскільки обмежено доступ до даної квартири, що, на думку Позивача, порушує його законне право власності.

Як зазначено Позивачем, ОСОБА_3 не зареєстрований у вказаній квартирі, не є її власником, а тому в нього відсутні будь-які підстави для проживання у цій квартирі, у зв`язку з чим Позивачем заявлено позовну вимогу про виселення останнього із вказаної квартири.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог за первісним позовом заперечили, та просили відмовити в його задоволенні.

Зокрема, заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , Відповідач покликався на те, що ним не чиняться будь-які перешкоди ОСОБА_1 у користуванні його власністю, а його вимоги є безпідставними.

ОСОБА_3 (надалі «Позивач за зустрічним позовом») звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 (надалі «Відповідач за зустрічним позовом») про зобов`язання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , припинити перешкоджати користуватися належним майном та виселитись з будинку АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовано тим, що неповнолітня донька ОСОБА_3 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно договору дарування від 11.09.2015 року є власником будинку АДРЕСА_2 .

Вказаний будинок, як зазначено в зустрічній позовній заяві, незаконно, шляхом постійних сварок зайняв ОСОБА_1 , який має власну квартиру, чим позбавив сім`ї Позивача за зустрічним позовом житла.

В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом та його представник вимоги зустрічного позову підтримали та просили їх задовольнити з викладених в ньому підстав.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник в судовому засідання проти вимог зустрічного позову заперечили, посилаючись на його необґрунтованість, та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову з викладених у відзиві на зустрічний позов підстав.

Зокрема, як зазначив представник Відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні, у будинку АДРЕСА_2 у встановленому законом порядку зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , і вказаний будинок є місцем його постійного проживання; жодних перешкод сім`ї Позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 не створює.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 липня 2019 року позовні вимоги за зустрічним позовом об`єднано до спільного розгляду з первісним позовом.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, підсобним приміщенням та виселення

ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №55513452 від 19.03.2016 р. (а.с.6), а також господарського приміщення №ХІV (гаражу) за цією ж адресою (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №55952036 від 25.03.2016 р. (а.с.7).

Як випливає із пояснень сторін в судовому засіданні, приблизно у грудні 2017 року за згодою Позивача ОСОБА_1 до вказаної квартири вселився його син ОСОБА_3 , який також за згодою Позивача користувався гаражем за цією адресою.

В подальшому між Позивачем та Відповідачем погіршилися відносини, у зв`язку з чим виник спір щодо реалізації прав стосовно даної квартири.

Так, посилаючись на факт чинення йому, як власнику квартири за адресою: АДРЕСА_3 , з боку Відповідача перешкод у користуванні своєю власністю, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним цивільним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України»).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Згідно з частинами 1-2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і впорядку, встановлених законом (частини 1,2 статті 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначено статтею 383 ЦК України.

Так, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 150 Житлового Кодексу УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, Позивач ОСОБА_6 покликався на те, що він не має доступу до належної йому на праві власності квартири у зв`язку з неправомірними діями Відповідача ОСОБА_3 , який чинить йому перешкоди у реалізації права власності. У зв`язку з цим просить виселити ОСОБА_3 із даної квартири.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 4 статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу УРСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до статті 116 Житлового кодексу УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Так, як встановлено Судом, ОСОБА_1 є єдиним власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а також господарського приміщення №ХІV (гаражу) за цією ж адресою (а.с.6, 7).

У вказаній квартирі станом на час розгляду справи проживає ОСОБА_3 (що не спростовано належними засобами доказування), який також і користується гаражем за вказаною адресою.

В той же час, місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за іншою адресою, а саме за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10-13).

Договору оренди або інших документів, які б засвідчували законне право користування ОСОБА_3 квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , та господарським приміщенням №ХІV (гаражем) за цією ж адресою Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено.

За таких обставин, вимоги про усунення Позивачу перешкод у користуванні квартирою та гаражем є підставними, а порушені права ОСОБА_1 підлягають захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та підсобним приміщенням (гаражем) за цією ж адресою, власником яких він є; а також виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, житлові права ОСОБА_3 , за висновком Суду, не будуть порушені, оскільки у власності його неповнолітньої доньки ОСОБА_5 (в інтересах якої від звернувся до суду із зустрічним позовом) перебуває будинок за адресою: АДРЕСА_2 , і саме у вказаному житлі зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 .

2. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належним майном та виселення.

Як встановлено Судом, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №43725376 від 11.09.2015 року (а.с.34).

ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 20 березня 2008 року (а.с.33).

Згідно наявної в матеріалах справи копії Будинкової книги на будинок по АДРЕСА_2 (а.с.10-13) ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані за вищевказаною адресою.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення зустрічного позову, ОСОБА_3 покликається на те, що внаслідок негативної поведінки Відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 (зловживання спиртними напоями та постійних конфліктів), який проживає в будинку по АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 разом із сім`єю не може проживати у належному його неповнолітній доньці будинку, у зв`язку з чим просить зобов`язати ОСОБА_1 припинити користуватися належним майном та виселити останнього з даного будинку.

Так, оцінюючи підставність вимог зустрічного позову, Суд виходить із наступного.

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доньці Позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

У вказаному будинку зареєстровано місце проживання Відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 (ап.с.14 зворотній бік).

Як пояснили сторони в судовому засіданні, даний будинок було придбано за час перебування ОСОБА_1 у шлюбі, а в подальшому на підставі договору дарування відчужено остаточно на користь ОСОБА_5 .

Станом на даний час Відповідач ОСОБА_1 проживає у вказаному будинку за місцем своєї реєстрації.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 у вставноленому чинним законодавством порядку було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , Суду не надано.

За даним зустрічним позовом таких позовних вимог не заявлялось.

Крім того, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували навність передбачених статтею 116 Житлового кодексу УРСР підстав для виселення ОСОБА_1 (систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичне порушення правил соціалістичного співжиття, що б робило неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, безрезультатність вжитих заходів запобігання і громадського впливу).

У зв`язку з цим, Суд не вбачає правових підстав для виселення ОСОБА_1 з будинку за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки це суперечитиме закону.

В той же час, в матеріалах справи містяться відповідні докази, аналіз яких свідчить про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 періодично виникають конфліктні ситуації, які знаходять своє часткове вирішення, в тому числі, із залученням працівників правоохоронних органів (а.с.9, 35-36, 52-54).

Такі конфліктні ситуації оцінюються Судом негативно і розцінюються як перешкоди у реалізації ОСОБА_3 , як законним представником власника ОСОБА_5 , права власності (з усіма правомочностями власника) на будинок.

Відтак, Суд вбачає підстави для зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 , як законному представнику ОСОБА_5 , перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_2 .

Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

На підставі наведеного Суд приходить до висновку про відшкодування на корсить ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., оскільки саме такий розмір витрат Суд вважає співмірним із визначеними частинами 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України критеріями.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 41,47 Конституції України, ст.ст. 311, 316, 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 9, 109, 116, 150 Житлового кодексу УРСР, керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, підсобним приміщенням та виселення, задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та підсобним приміщенням (гаражем) за цією ж адресою, власником яких він є.

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належним майном та виселення, задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , не чинити ОСОБА_3 , як законному представнику ОСОБА_5 , перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 384,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12.10.2020 р.

Суддя Домбровська Г.В.