Справа № 128/357/20
УХВАЛА

30.09.2020 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді Саєнко О.Б., при секретарі Бойко А.А., без участі сторін та їх представників

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду м. Вінниця Вінницької області спільну заяву позивача та представника відповідача про затвердження мирової угоди, мирову угоду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , який поданий та підписаний його представником ОСОБА_2 до Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області «про визнання права власності за набувальною давністю», за участі третіх осіб , які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

УСТАНОВИВ:

11.02.2020 до Вінницького районного суду Вінницької області надійшла вищезазначена позовна заява, яка позивачем мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 ( батько позивача), який постійно проживав із сім`єю та був зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 з 03.04.1982 по день смерті, після смерті якого ОСОБА_1 залишився проживати у зазначеному будинку.

Зазначає, що позивач є спадкоємна першої черги за законом, після смерті батька та вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки проживав з померлим та був зареєстрованим з ним за однією адресою.

Вказує, що ОСОБА_5 , вважаючи себе законним володільцем частини будинку, по день смерті, відкрито, безперервно володів та користувався більше 10 років частиною будинку в якому проживав та був зареєстрований.

05 грудня 2000 року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області у справі № 2-97/2000 визнано право власності на спадкове майно по закону на 44/100 будинку АДРЕСА_1 (тобто за тією половиною, якою не користувався померлий та не користується після його смерті позивач) за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( треті особи по справі ) в рівних долях. Також суд вирішив виділити в натурі, вказаним особам в межах визнаної на праві власності 44/100 частки від будинку, згідно висновку технічної експертизи по першому варіанту розділу приміщення (додається), а саме кімнату 1-1 розміром 12,5 м , кімнату 1-2 розміром 17,3 м , віранда -1 розміром 8.6 м . ОСОБА_5 - батьку позивача, залишено в користуванні 56/100 частки (ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 22.05.2001 р. виправлено із 66/100 на 56/100) того ж будинку та виділено приміщення: кухня 2-1 розміром 8,9 м2, кімната 2-2 розміром 11 м2, кімната 2-3 розміром 16.4 м2, кімната 2-4 розміром 11,9 м2.

Вказує, що згідно записів, які містяться в по господарській книзі по будинку АДРЕСА_1 , головою домогосподарства в проміжок часу із 1991 по 2019 роки зазначений батько позивача - ОСОБА_5 .

Зазначає, що батько позивача , вважаючи себе законним володільцем частини будинку з чим погоджувався позивач, звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтованою площею 0,2500 га. з них: 0,2500 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Така заява була задоволена рішенням сесії Якушинецької сільської ради від 10.07.2019 року та надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Однак за життя, здійснити дії по виготовленню зазначеної технічної документації та її оформлення у свою власність не встиг, оскільки помер.

Вважає що наведені вище обставини давали позивачу та його батьку, підстави вважати, що ОСОБА_5 законно володіє частиною будинку з чим погоджувався позивач також, й з огляду на те, що ОСОБА_5 завжди підтримував вказану вище частину будинку в належному стані, робив поточні ремонти, здійснював оплату комунальних послуг, здійснював обробіток земельної ділянки, що біля будинку.

Зазначає, що після звернення позивача, який вважав, що має право оформити спадок у складі частини будинку, до адвоката для отримання правової допомоги щодо встановлення можливостей оформлення частини будинку в якому проживав та був зареєстрований ОСОБА_5 , було встановлено, що право власності на частину вищевказаного будинку за жодною особою зареєстровано- не було.

Вказує, що згідно матеріалів судової справи № 2-97/2000 відсутні будь-які правовстановлюючі документи на згаданий вище будинок.

Вважає, що оскільки, у ОСОБА_5 були відсутні документи та підстави (крім набувальної давності) для набуття частини будинку у приватну власність; відсутня державна реєстрація права власності, відповідно після його смерті не можливо успадкувати частину будинку позивачем, оскільки згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), тому виключається можливість вирішити дану справу в порядку спадкових правовідносин.

Зазначає, що беручи до уваги, умови за яких відбувалось володіння частиною будинку ОСОБА_5 , яким продовжив володіти його син - позивач, не існує іншої підстави для набуття у власність частини будинку, окрім як за набувальною давністю, оскільки є усі підстави вважати, що володіння частиною будинку було добросовісним, відкритим, безперервним ( більше ніж 10 років).

Вказує, що ОСОБА_5 добросовісно володів частиною будинку, заволодіння частиною будинку відбулось без порушенням норм права (викрадення, шахрайства, обману); володіння частиною будинку не є результатом протиправної поведінки ОСОБА_5 або позивача, не пов`язане з насильством, обманом, не суперечить основам правопорядку та моралі; ОСОБА_5 вважав себе законним володільцем частини будинку адже, до нього в частині будинку проживав його батько, здійснював догляд за частиною будинком як за власним, а саме здійснювалась оплату комунальних послуг та поточні ремонти, були вчиненні дії щодо можливості оформлення земельної ділянки під будинком.

В свою чергу, позивач, після смерті батька вважав, що законно володіє вказаною частиною будинку, оскільки нею володів батько позивача - ОСОБА_5 ; не існує будь-яких спорів із будь-якими фізичними та/або юридичними особами, чи оспорювання факту, щодо володіння частиною будинку ОСОБА_5 або позивачем після смерті батька, хоча володіння було відкритим та тривалим більше 10 років.

Зазначає, що після смерті ОСОБА_5 також продовжує добросовісно володіти вказаною вище частиною будинку його син - позивач, оскільки як і батько сплачує комунальні послуги, підтримує будинок в належному стані, проживає в частині будинку та зареєстрований за адресою вказаного будинку. Він відкрито володіє частиною будинку, тобто не приховує факту знаходження майна в його володінні; про факт володіння частиною будинку було відомо відповідачу.

Просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 56/100 частки житлового будинку позначеного на плані технічного паспорту житлового будинку літерою А, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка складається із кухн 2-1 площею 8.9 кв.м., кімнати 2-2 площею 11.4 кв.м., кімнати 2-3 площею 16.4 кв.м., кімнаш 2-4 площею 11.9 кв.м., загальна площа яких становить 48.6 кв.м.

Ухвалою судді Вінницького районного суду від 14.02.2020 відкрито провадження, призначено підготовче засідання ( а.с.14).

Ухвалою Вінницького районного суду від 30.03.2020 залучено до участі в даній цивільній справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( а.с.88-89).

17.07.2020, через канцелярію суду надійшла спільна заява сторін про укладення мирової угоди та її затвердження судом від 15.07.2020 , а також мирова угода укладена 15.07.2020 між позивачем і представником відповідача.

30.09.2020 до підготовчого засідання учасники справи та їх представники не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, при цьому просять затвердити подану ними мирову угоду.

Вивчивши спільну заяву сторін про затвердження мирової угоди від 15.07.2020, мирову угоду від 15.07.2020, отримані судом 17.07.2020, оглянувши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно до положень, викладених в ч.ч.1,5 ст.207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно до умови мирової угоди від 15.07.2020 відповідач - Якушинецька сільська рада, визнає позовні вимоги Позивача - ОСОБА_1 , а саме - визнання за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), права власності за набувальною давністю на 56/100 частки житлового будинку позначеного на плані технічного паспорту житлового будинку літерою А, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка складається із кухні 2-1 площею 8.9 кв.м., кімнати 2-2 площею 11.4 кв.м., кімнати 2-3 площею 16.4 кв.м., кімнати 2-4 площею 11.9 кв.м., загальна площа яких становить 48.6 кв.м..

Суд вважає за необхідне , відмовити у затвердженні вищевказаної мирової угоди і продовжити судовий розгляд даної справи , оскільки вищевказана умова суперечить закону та є невиконаною.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на частку житлового будинку.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі N 910/17274/17).

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Оскільки інших заяв та клопотань від сторін та третіх осіб до суду не поступило, суд оглянувши матеріали справи, вважає підготовче провадження у справі закінченим, а тому приходить до висновку про необхідність призначення справи до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі, при цьому справа підлягає розгляду суддею одноособово.

Керуючись ст.ст. 207, 197, 198, 200 ЦПК України, Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у затверджені мирової угоди від 15.07.2020, отриманої судом 17.07.2020.

Призначити справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 13.11.2020 о 15.45 год., встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі.

Справу розглядати суддею одноособово.

Ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення щодо неї можуть бути включені учасниками цивільного процесу на кінцеве процесуальне рішення у даній справі.

Повна ухвала суду складена 06.10.2020.

Суддя: О.Б. Саєнко