Уманський міськрайонний суд Черкаської області
Справа №705/2900/18
2-о/705/4/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:

головуючого судді Коваля А.Б.

при секретарі Мельник І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Шляхове Бориславського району Херсонської області.

У зв`язку з агресією Російської Федерації в Криму і на сході України, в квітні 2014 року він добровольцем звернувся у військомат з метою захисту Батьківщини і йому було запропоновано укласти контракт, після чого він був направлений до складу військової частини НОМЕР_1 , а згодом до в/ч НОМЕР_2 (27-ма окрема бригада Національної гвардії України).

У період з 29 травня 2014 року по 09 липня 2014 року; з 13 серпня 2014 року по 06 жовтня 2014 року; з 04 січня 2015 року по 08 січня 2015 року він брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в зоні проведення бойових дій на сході держави.

04 січня 2015 року йому та ще декільком українським військовослужбовцям було поставлено завдання вирушати до Станиці Луганської Луганської області. Він разом з побратимом їхав в складі автоколони на КАМАЗі, який був виділений їм в Дебальцеве для перевезення озброєння, обмундирування та продуктів харчування для солдатів їх батальйону.

05 січня 2015 року, під час виконання службових завдань на території Артемівського району Донецької області, в секторі «С» зони проведення бойових дій на сході України, він, перебуваючи у автоколоні, що складалася з військового транспорту та цивільних автомобілів, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої загинуло 13 солдатів. Видимість на дорозі була обмеженою, тож уникнути аварії не надалося можливим. В результаті аварії він зазнав тяжких тілесних травм.

Перша допомога йому була надана в районній лікарні м. Артемівськ. 06 січня 2015 року його було перевезено до Харківського військового госпіталю ВМКЦ Північного регіону, де була вмонтована система скелетного ви тяжіння за виростки стегна.

09 січня 2015 року його було переведено до Києва в центральний госпіталь МВС України, де він перебував до 15 січня 2015 року, а з 15 січня 2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Інституті травматології та ортопедії.

До червня 2015 року лікарі боролися за його життя. Він втратив 85 % професійної працездатності.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Тому заявник просив суд встановити факт захворювання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від травм, отриманих при виконанні військової служби 05.01.2015 року поблизу села Міньківка Артемівського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Встановлення даного факту заявнику необхідно для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали вимоги заяви та факти, викладені у ній, та просили суд заяву задоволити в повному об`ємі.
Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, на адресу суду направили письмову заяву, у якій просять суд справу слухати у відсутність їх представника.

Заінтересована особа Посольство Російської Федерації в Україні, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили та будь-яких клопотань чи заяв на адресу суду не надходило.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.

Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити в повному обсязі з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклав контракт та направлений до складу військової частини НОМЕР_1 , а згодом до в/ч НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Відповідно до відміток у військовому квитку серії НОМЕР_3 заявник ОСОБА_1 брав безпосередню участь у бойових діях у зоні АТО з 13.08.2014 року до 06.10.2014 року, а з 29.05.2014 року по 09.07.2014 року брав участь у зоні АТО.
Відповідно до акту розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення), що стався 05 січня 2015 року та акту № 30/15, затвердженого 04.03.2015 року начальником Північного територіального управління Національної гвардії України, ОСОБА_1 під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 05 січня 2015 року о 17 годині в с. Міньківка Артемівського району Донецької області, який знаходився в автобусі «Атаман» в/н НОМЕР_4 в якості пасажиру, отримав травму «Черезацетабулярний перелом лівої половини таза, зміщення уламків. Перелом сідничної та лонної кісток зправа із незначним зміщенням уламків. Фрагментарний перелом голівки правої променевої кістки. Пошкодження в суглобі Лісфранка лівої стопи» (виписаний епікриз № 525844 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 ).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 29.07.2015 року № 44 о/с припинено контракт та звільнено зі служби у військовому резерві старшого сержанта резерву ОСОБА_1 , старшого кулеметника 1-го відділення комендантського взводу батальйону оперативного призначення (1-го резервного батальйону) за пунктом «2» частини тридцять п`ятої (за станом здоров`я).
Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 191259 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав травму, пов`язану із захистом Батьківщини, та є інвалідом І (першої) «Б» групи з 13.07.2015 року та потребує сторонньої допомоги.

Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради видало ОСОБА_1 , посвідчення серії НОМЕР_5 , яке підтверджує наявність в останнього інвалідності І групи та надає право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 84 від 16 червня 2015 року Військово-лікарською комісією Центрального регіону встановлено причинний зв`язок захворювання ОСОБА_1 з проходженням військової служби. Травма: наслідки перенесеного перелому кісток тазу, порушення цілісності тазового кільця при незадовільних результатах лікування. Значне порушення функції лівої нижньої кінцівки. Консолідований перелом правої променевої кістки. Стан після МОС (28.01.15), консолідований перелом ІІІ, ІV плюснових кісток лівої стопи. Перелом човнопідбнї кістки правої китиці в стадії консолідації, стан після МОС (28.01.15.). Стан після ЗЧМТ від 05.01.2015. Струс головного мозку у вигляді розсіяної мікросимптоматики. Остеохондроз попереково-крижового відділу хребта. Спондилоартроз. Кила L5/S1 із форамінальним розповсюдженням. Люмбалгічний та радикулярний синдром. Ангіопатія сітківки обох очей. Диссампічний синдром. Синехії носової порожнини ліворуч.

Таким чином факт поранення заявника 05.01.2015 при виконанні військової служби поблизу села Міньківка Артемівського району Донецької області підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що він отримав поранення при виконанні службових обов`язків 05.01.2015 при виконанні військової служби в районі села Міньківка Артемівського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник ОСОБА_1 акцентував увагу на відсутності іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним захворювання та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Суд відмічає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 2 ст. 82 ЦПК України.

Як загальновідомо, у квітні 2014 року контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014).

Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також залучені такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015.

23.08.2014 розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, Генеральний секретар кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України».

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російської Федерацією.
Частиною 4 статті 2 цього Закону, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991).

Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують, на думку суду, також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р.

З огляду на викладене та встановлені обставини, суд погоджується з доводами заявника, що його захворювання 05.01.2015 року при виконанні військової служби поблизу села Міньківка Артемівського району Донецької області сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

При розгляді цієї справи, судом врахована правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду в справі №755/14659/16-ц та в інших постановах цього суду в справах №752/6366/16-ц, №428/8076/16-ц, №428/1397/16-ц, №243/7029/17, №417/3852/17, №428/12368/16-ц, №363/2981/16-ц, в яких стверджено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та зазначено, що встановлення факту причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації та конкретними обставинами в житті заявників, можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130).

Встановлення юридичного факту поранення заявника 15.01.2015 року при виконанні військової служби поблизу села Міньківка Артемівського району Донецької області, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, породжуватиме для заявника юридичні наслідки набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.

Суд звертає увагу, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, не порушено, з огляду на наступне.

По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.

По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз.15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч. 1 та ч. 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд в справах №363/2981/16-ц, №428/12368/16-ц,№363/2981/16-ц, тощо.

Отже, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що встановлення юридичного факту захворювання заявника при виконанні військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки встановлення вказаного факту породжує для заявника певні правові наслідки.

Керуючись ст.ст. 2, 259, 263-265, 268, 315-319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задоволити.

Визначти встановленим факт захворювання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від травм, отриманих при виконанні військової служби 05.01.2015 року поблизу села Міньківка Артемівського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

На рішення суду, протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. Б. Коваль