ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 635/5275/19

провадження № 22-ц/818/3009/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Кравченко О.О.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі - Мереф`янська міська рада Харківського району Харківської області, Комунальне підприємство «Харківське районне бюро технічної інвентаризації»,

третя особа Відділ державної реєстрації Харківської районної державної адміністрації Харківської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 лютого 2020 року в складі судді Пілюгіної О.М.,

у с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ХРБТІ»), третя особа Відділ державної реєстрації Харківської районної державної адміністрації Харківської області, про припинення права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що 20 квітня 2007 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір купівлі - продажу, за яким вона набула право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Інша частина житлового будинку належала ОСОБА_6 , який загинув під час Великої Вітчизняної війни. Спадкоємці після його смерті відсутні. На час укладання договору купівлі-продажу 1/2 частина будинку, належна ОСОБА_6 , була знищена, оскільки будинок з роками став непридатним для проживання.

07 липня 2009 року КП «ХРБТІ» складено документ про погашення документів ОСОБА_6 , але у 2009 році працівниками БТІ в електронний реєстр запис про припинення даної частки внесено не було.

У червні 2018 році рішенням Мереф`янської міської ради їй у власність безоплатно передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за вказаною адресою. Вона звернулась до державної реєстраційної служби із заявою про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, однак їй було відмовлено, оскільки згідно з відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно 1/2 частина будинку зареєстрована за ОСОБА_7 .

Посилаючись на вказані обставини, просила припинити право власності ОСОБА_6 , померлого у 1943 році, на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :00:128:0032, шляхом скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 , виключивши з Реєстру прав власності на нерухоме майно запис № 18551217.

16 жовтня 2019 року Мерефянська міська рада подала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив мотивовано тим, що рішенням суду, на яке позивачка посилається в обґрунтування своїх вимог, померлим у грудні 1943 року оголошено ОСОБА_8 , а не ОСОБА_7 , який згідно з відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно є власником 1/2 частини спірного будинку. Вказані обставини були підставою для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Позивачкою не надано доказів відсутності спадкоємців після смерті ОСОБА_7 . Також зазначала, що Мереф`янською міською радою наразі вирішується питання про скасування рішення XXII сесії Мереф`янської міської ради VIII скликання від 11 червня 2018 року «Про передачу земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_4 ».

20 лютого 2020 року КП «ХРБТІ» подало відзив на позовну заяву, в якому просило задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 .

Відзив мотивовано тим, що 12 червня 2009 року ОСОБА_4 звернулась до КП «ХРБТІ» з заявою про погашення правовстановлюючого документу ОСОБА_6 на 1/2 частину спірного будинку, до якої нею було додано рішення виконкому Мереф`янської міської ради №44/527 від 09 грудня 2003 року про погашення правовстановлюючого документу на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_6 . При проведенні поточної інвентаризації станом на 24 квітня 2010 року було зафіксовано знесення 1/2 частини вказаного будинку, внаслідок чого загальна та житлова площі будинку літ. «А-1» становить 10,90 кв. м. Станом на 29 липня 2011 року при проведенні поточної інвентаризації об`єкту за вказаною адресою встановлено факт повного знищення зареєстрованого в бюро будинку. У БТІ відсутні повноваження вирішувати питання про визнання або невизнання права власності, воно здійснює реєстрацію права власності шляхом внесення запису до Реєстру власності на нерухоме майно на підставі наданих власниками правовстановлюючих документів, а тому реєстратор БТІ не мав підстав для внесення в державний реєстр прав власності запису щодо припинення права власності на частку ОСОБА_6 . З 01 січня 2013 року БТІ не є органом, що уповноважений здійснювати державну реєстрацію прав на нерухоме майно та, відповідно, не має доступу до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 лютого 2020 року ОСОБА_4 в задоволенні позову - відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів існування перешкод в користуванні належною їй частиною будинку та порушення її прав та інтересів як співвласника нерухомого майна.

20 березня 2020 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_4 звернувся до Харківського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що реєстрація 1/2 частини житлового будинку за ОСОБА_6 порушує права власника, оскільки унеможливлює здійснити реєстрацію належної ОСОБА_4 частини як цілого будинку. Знищення 1/2 частини житлового будинку підтверджено належними та допустимими доказами та не заперечується БТІ.

05 травня 2020 року Мерефянська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не наведено, які саме законні права та інтереси позивачки як співвласника будинку по АДРЕСА_1 були порушені, відповідні докази на підтвердження цих обставин не надано. При укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_4 було відомо про належність ОСОБА_6 іншої частини будинку, а тому підстав для припинення права власності ОСОБА_6 для подальшого оформлення права власності на частину будинку, що належала останньому, за позивачкою немає.

22 червня 2020 року КП «ХРБТІ» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_4 .

Відзив мотивовано тими ж обставинами, що і відзив на позовну заяву.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 20 квітня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу, відповідно до умов якого позивачка набула право вланості на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Куриленко С.В. за реєстрованим № 896.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2008 року ОСОБА_9 , 1911 року народження, оголошено померлим у грудні 1943 року під час Великої Вітчизняної війни.

Відповідно до листа КП «ХРБТІ» від 07 липня 2007 року правовстановлюючі документи на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_6 . БТІ погашено згідно з рішенням виконкому Мереф`янської міської ради від 09 грудня 2003 року № 44/527.

Згідно з довідкою КП «ХРБТІ» № С-85 від 10 травня 2019 року станом на 31 березня 2007 року за адресою: АДРЕСА_1 , знаходився житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 29,80 кв. м., житловою площею 24,40 кв. м. з надвірними будівлями та спорудами. Будинок знаходився у незадовільному стані - 80 % зносу. Право власності на вказаний будинок було зареєстровано: у 1/2 частині за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Першою держнотконторою Харківського району Харківської області 09 липня 1991 року, реєстровий № 3-1980; у 1/2 частині - за ОСОБА_6 на підставі договору про право забудови земельної ділянки, засвідченого Народним Судом Мереф`янського району 24 квітня 1937 року, реєстровий № 1747; 12 червня 2009 року ОСОБА_4 до КП «ХРБТІ» подано заяву про погашення правовстановлюючого документу на ім`я ОСОБА_6 на 1/2 частину зазначеного житлового будинку та при цьому надано рішення виконкому Мереф`янської міської ради № 44/527 від 09 грудня 2003 року про погашення правовстановлюючого документу на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_6 . При проведенні поточної інвентаризації станом на 24 квітня 2010 року зафіксовано знищення 1/2 частини даного будинку.

Рішенням ХХІІ сесії Мереф`янської міської ради VІІІ скликання від 11 червня 2018 року «Про передачу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_4 » безоплатно передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га (кадастровий номер :00:128:0032) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за рахунок земель житлової та громадської забудови, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням державного реєстратора Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 25 липня 2018 року ОСОБА_4 відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:128:0032. Рішення державного реєстратора мотивовано тим, що згідно з відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно за вказаною адресою знаходиться житловий будинок, який є у спільною частковою власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а тому така реєстрація впливає на права третіх осіб.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 04 квітня 2019 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :00:128:0032. Підстава виникнення права власності: рішенням Мереф`янської міської ради VІІІ скликання від 11 червня 2018 року; підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 46665946 від 26 квітня 2019 року 09:25:21, ОСОБА_10 , Департамент реєстрації Харківської міської ради.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі знищення майна.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Відповідно до підпункту 5, 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції станом 09 грудня 2003 року), до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, облік та реєстрація відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1998 року № 192 «Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно» наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 затверджено Тимчасове положення про порядок реєстрації власності на нерухоме майно, згідно якому реєстрацію власності на нерухоме майно здійснюють бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до п.1.4 Тимчасового положення в редакції 2002 року реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно.

За положеннями п.1.13 Тимчасового положення реєстрація прав проводиться в такому порядку: приймання й перевірка документів, поданих для реєстрації прав власності на нерухоме майно; установлення відсутності підстав для відмови в реєстрації прав; прийняття рішення про реєстрацію прав власності або про відмову в реєстрації прав; унесення записів до Реєстру прав.

У разі знищення нерухомого майна розділ Реєстру прав та реєстраційна справа закривається на підставі рішення реєстратора (пункт 4.2 Тимчасового положення).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня у справі № 352/1021/19.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачка обрала належний спосіб захисту, а тому задоволення позову в частині скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно призведе до відновлення порушеного права.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки право власності ОСОБА_6 на 1/2 частину спірного житлового будинку припинено згідно з рішенням Мерефенської міської ради від 09 грудня 2003 року та відповідні правовстановлюючі документи на його ім`я погашено.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти перший, четвертий частини першої статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у скасуванні державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 з ухваленням в цій частині нової постанови про задоволення позову.

Доводи Мерефянської міської ради щодо розбіжності у прізвищі та необхідності вирішення цього питання шляхом звернення до суду з заявою про встановлення факту належності майна не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, оскільки правовстановлюючі документи погашено на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яка не належала на праві власності позивачці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджено, а саме при зверненні до суду з позовною заявою 768,40 грн (а. с. 1), за подачу апеляційної скарги - в розмірі 1152,60 грн (а. с. 74 ).

Таким чином, оскільки апеляційну скаргу та позовні вимоги задоволено частково, з відповідачів на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1921 грн, а саме по - 960,50 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 .

В іншій частини у задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, Комунального підприємство «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» на користь ОСОБА_3 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн судового збору в частковому порядку по 960,50 (дев`ятсот шістдесят грн 50 коп.) грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина