СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/845/18
Провадження №2/547/37/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді В.Ф.Харченка,
за участі секретаря судового засідання І.І.Совєтової,
позивача ОСОБА_1 ,
відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката В.В.Трембача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Семенівського районного суду Полтавської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
03.08.2018 позивач засобами поштового зв`язку звернувся до суду з позовом про стягнення з кожного з відповідачів на користь позивача по 15000,00 грн моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27.06.2018 під час відвідування свого сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач зіткнувся із суттєвими перешкодами у спілкуванні.
Прибувши до його місця проживання, а саме до будинку АДРЕСА_1 , позивач підійшов до воріт двору. Дитина перебувала із ОСОБА_10 у літній кухні. Побачивши позивача Богдан вибіг із кухні та забіг до будинку.
На пропозицію ОСОБА_10 зайти та по спілкуватися із сином до будинку позивач відповів, що не буде заходити до двору.
Потім через кілька хвилин ОСОБА_11 розчервонілим та босим вибіг із будинку, підбіг до воріт, закричав позивачеві "Ти мені не батько. ОСОБА_12 . Більше не приходь сюди ніколи", та утік знову до будинку.
Позивач зрозумів, що на свідомість ОСОБА_11 впливали оточуючі з метою свідомого створення перешкод у спілкуванні, оскільки у Семенівському ВП Хорольського відділу ВП ГУНП в Полтавській області відкрито кримінальне провадження № 0000353 (правова кваліфікація кримінального провадження за ч. 1 ст. 126 КК України за фактом нанесення удару по потиличній частині голови Богдана громадянкою ОСОБА_3 , а спілкування позивача із сином може виявити інші факти застосування фізичного насильства стосовно дитини.
Свідком зазначеного випадку був ОСОБА_13 .
Згідно останнього акту обстеження умов проживання від 14.03.2018 поруч із сином позивача проживають ОСОБА_6 (мати), ОСОБА_10 (бабуся) та ОСОБА_8 (вітчим), які могли впливати на свідомість та поведінку сина.
Внаслідок цього ОСОБА_11 , окрім захворювання на логоневроз, має ще й порушення психіки, оскільки така поведінка минулого року не спостерігалася та не могла виникнути іншим чином. ОСОБА_14 потребує спілкування із психологом, який би встановив причинно-наслідковий зв`язок у його поведінці.
Саме свідомий цілеспрямований вплив осіб, які проживають поруч із сином позивача, не дозволив позивачеві поспілкуватися із ОСОБА_11 .
Згідно ст. 297 Цивільного кодексу України я маю право на повагу до особистості позивача. Гідність та честь позивача є недоторканими. Ніхто і ніколи так не ображав, не принижував серед оточуючих. Згідно ч. 3 ст. 297 ЦК України фізична особа має право звернутися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та у приниженні честі та гідності, підлягає відшкодуванню.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди становить 45000,00 грн. Такий розмір компенсації за завдану моральну шкоду позивач визначив залежно від глибини його душевних страждань від неможливості відстоювати інтереси свого неповнолітнього сина та приниження моєї честі та гідності серед інших осіб.

Визначення головуючого судді до 25.06.2019 було неможливим через відсутність у штаті суду суддів з повноваженнями на розгляд справ.
25.06.2019 головуючим суддею визначено ОСОБА_15 .
13.12.2018 ОСОБА_15 відраховано зі штату суду у зв`язку з закінченням строку її тимчасового відрядження до Семенівського районного суду Полтавської області для здійснення правосуддя. Провадження у справі нею не відкривалося.
17.12.2019 головуючим суддею визначено В.Ф.Харченка.
09.01.2020 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження після отримання судом відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, наголосив, що відповідачі неправомірно впливають на сина позивача, налаштовують його проти позивача як батька. Позивач сплачує аліменти на сина. Образливі і принизливі для позивача слова сина ОСОБА_11 на адресу позивача стали наслідком спільного і окремого впливу кожного з відповідачів на свідомість ОСОБА_11 . Син живе разом з відповідачами. 15000,00 грн це мінімально можливе відшкодування завданої моральної шкоди, яку кожен з відповідачів спроможний сплатити позивачеві.

Жоден з відповідачів відзиву на позов не складав.
Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечувала усно. Підтвердила, що у той день була з онуком ОСОБА_16 ніколи не казав, що позивач йому не батько. Дитина знає хто її батько, а хто її вітчим.
Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечувала усно, пояснила, що позивач прийшов до їх дому по весільний рушник. До цього позивач більше року не з`являвся до дитини, тому дитині боляче від цього. Дитина не знає батька. Позивач лише три рази з`являвся у житті дитини, один раз протягом року взяв сина до себе на тиждень. ОСОБА_2 не була присутньою під час подій, на які вказує позивач. ОСОБА_2 не створює позивачеві перешкод у спілкуванні з сином. Богдан знає, що у нього є "папа ОСОБА_17 ".
Представник відповідача ОСОБА_2 .Трембач проти позову заперечував усно, вказав, що позивач не вказує у чому саме полягає моральна шкода, не існує причинного зв`язку між можливими діями відповідачів і не доведеними словами дитини. Очевидцем події була лише співвідповідач ОСОБА_3 . Факту образи не доведено, не доведено характер впливу відповідачів на свідомість дитини.
Відповідач ОСОБА_18 .Єфісько проти позову заперечував усно. У той час він перебував у будинку, нічого не чув і не бачив. Усі троє відповідачів живуть разом. Богдан називає ОСОБА_19 Єфіська "татом". В.О.Єфісько водить ОСОБА_11 до школи і забирає звідти. Дитину ніхто і ніколи не налаштовував проти батька (позивача).

Суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України).
Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Сторони не заперечують і визнають, що ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він є сином позивача ОСОБА_5 і відповідача ОСОБА_6 , онуком ОСОБА_7 .
Усі відповідачі проживають разом із ОСОБА_11 у будинку АДРЕСА_1 .

Під час допиту у судовому засіданні, як свідок позивач ОСОБА_1 дав свідчення, що має тривалі конфліктні стосунки з ОСОБА_2 , яка є матір`ю їх сина ОСОБА_11 . Схожі відносини має і з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Коли позивач з ОСОБА_20 прийшли до будинку по АДРЕСА_1 , то поросили ОСОБА_3 , яка була дома, щоб до них вийшов син позивача ОСОБА_11 . Дитина у цей час перебувала на кухні з ОСОБА_3 , а потім забігла у будинок. Через дві хвилини з будинку вибіг ОСОБА_11 , він був дуже почервонілий і збуджений, викрикнув позивачеві "Ти мені не батько. ОСОБА_12 . Більше не приходь сюди ніколи". Для позивача це стало глибокою особистою образою. ОСОБА_3 дійсно запрошувала зайти до них у двір, але позивач свідомо не зайшов, бо остерігався наступних звинувачень у руйнуванні психіки дитини. Позивач казав ОСОБА_3 що хоче бачити сина.
Під час допиту у судовому засіданні, як свідок відповідач ОСОБА_3 , дала свідчення, що майже не має ніяких стосунків з позивачем. В один із днів червня вона була з онуком ОСОБА_11 у літній кухні. Позивач просив сина вийти до нього, на що ОСОБА_11 вибіг у двір і сказав "Я до тебе не вийду", "Я не хочу до тебе". Дитина не говорила слів, на які вказує позивач. ОСОБА_11 знає і називає позивача ОСОБА_1 "папа Вітя", а відповідача ОСОБА_4 ". ОСОБА_3 запрошувала ОСОБА_1 і ОСОБА_21 .Коряку зайти у двір, але вони не заходили. Позивач хотів забрати весільний рушник, але ОСОБА_3 не знала де він. Коли додому повернулася ОСОБА_2 , вона знайшла весільний рушник, його віддали позивачеві. Після цього позивач зі словом "начувайтеся" пішов від будинку ОСОБА_3 .
Під час допиту у судовому засіданні, як свідок відповідач ОСОБА_2 , дала свідчення, що має погані стосунки з позивачем. У той день її не було дома. Їй зателефонувала мати ( ОСОБА_3 ) і сказала, що приїхав бувший чоловік з вітчимом, бувший чоловік хоче забрати весільний рушник. Н.В. ОСОБА_22 приїхала додому і віддала позивачеві весільний рушник. Позивач казав "виведи ОСОБА_11 " і не захотів на запрошення ОСОБА_2 разом із ОСОБА_20 зайти у двір. ОСОБА_11 ніхто і ніколи не нацьковував проти позивача, який є батьком ОСОБА_11 .

Під час допиту у судовому засіданні ОСОБА_23 , як свідок, дав свідчення, що разом із позивачем прийшов до будинку де живе син позивача ОСОБА_11 . З будинку вийшла баба дитини ( ОСОБА_3 ) і сказала, що без матері ( ОСОБА_2 ) дитину ( ОСОБА_24 ) позивачеві не дасть. ОСОБА_3 зайшла у будинок, через кілька хвилин з будинку вибіг ОСОБА_11 і крикнув позивачеві " ОСОБА_12 звідси! Ти мені не батько!" і забіг у будинок. Невдовзі приїхала ОСОБА_25 ( ОСОБА_26 ОСОБА_22 ), позивач попросив її викликати з будинку сина, щоб з ним поговорити. Дитина не вийшла з будинку. ОСОБА_23 і ОСОБА_1 не заходили у двір, бо він чужий.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. Якщо малолітня особа завдала шкоди як з вини батьків (усиновлювачів) або опікуна, так і з вини закладів або особи, що зобов`язані здійснювати нагляд за нею, батьки (усиновлювачі), опікун, такі заклади та особа зобов`язані відшкодувати шкоду у частці, яка визначена за домовленістю між ними або за рішенням суду. Обов`язок осіб, визначених частиною першою цієї статті, відшкодувати шкоду, завдану малолітньою особою, не припиняється у разі досягнення нею повноліття. Після досягнення повноліття особа може бути зобов`язана судом частково або в повному обсязі відшкодувати шкоду, завдану нею у віці до чотирнадцяти років життю або здоров`ю потерпілого, якщо вона має достатні для цього кошти, а особи, які визначені частиною першою цієї статті, є неплатоспроможними або померли.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування (збирання) доказів за ініціативою суду, а сторони своїми правами щодо предмета спору, у тому числі щодо ініціювання допиту малолітнього ОСОБА_27 , не скористалися.

Відтак, вивчивши усі надані сторонами докази, а саме показання позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_3 як свідків, показання свідка ОСОБА_23 , які засвідчують різний зміст сказаних малолітнім ОСОБА_11 слів на адресу позивача ОСОБА_1 ; не ініціювання жодною із сторін опитування чи допиту у судовому засіданні малолітнього ОСОБА_9 як "носія" і як особу, яка говорила на адресу позивача слова "Ти мені не батько. Вон. Більше не приходь сюди ніколи" (на що вказали ОСОБА_1 і ОСОБА_23 ), або яка говорила на адресу позивача слова "Я до тебе не вийду", "Я не хочу до тебе" (на які вказала ОСОБА_3 ), або якісь інші слова на адресу позивача; постановлення судом 02.10.2020 ухвали про те, що під час допиту у судових засіданнях ОСОБА_5 , ОСОБА_7 і ОСОБА_28 як свідків, після їх попередження про кримінальну відповідальність, останні давали суперечливі покази щодо обставин події, яка відбулася 27.06.2018, зокрема змісту їх розмов, місць їх перебування під час розмов, у т.ч. малолітнього ОСОБА_9 , а також слів, які були сказані ОСОБА_29 на адресу ОСОБА_1 тощо, що стало підставою для ініціювання судом внесення відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідування за ч. 1 ст. 384 КК України стосовно свідчень як свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 і ОСОБА_28 . Зазначені особи повідомляли про неправдивість свідчень інших осіб щодо зазначених обставин, які давалися після проголошення присяги свідка, дачу свідчень у прийнятному для себе змісті; суд позбавлений можливості з`ясувати і з достатньою переконливістю встановити, що саме сказав малолітній ОСОБА_11 на адресу позивача 27.06.2018.
Суд критично ставиться до відповідної частини показань ОСОБА_1 і ОСОБА_3 як свідків, свідка ОСОБА_23 щодо сказаних малолітнім ОСОБА_11 слів.

Доказів несумлінного здійснення чи ухилення відповідачів від виховання чи нагляду за малолітнім ОСОБА_11 , доказів його налаштування проти позивача тощо, судові не надано.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз`яснено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.
За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси. Саме порушення останніх є підставою для застосування судом конкретного способу захисту цивільних прав та інтересів, передбаченого законом. Тобто позивач повинен, з-поміж іншого, довести, що відповідач порушує права, свободи чи законні інтереси позивача.
Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Тобто суд повинен встановити, чи дійсно відповідач порушує право позивача. Суд повинен з`ясувати у чому саме полягає порушення законних прав позивача відповідачем.
Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відтак, ураховуючи встановлені у справі обставини і правовідносини суд відмовляє у задоволенні позову повністю у зв`язку з недоведеністю.

Позивач як учасник бойових дій, звільнений від сплати судового збору. Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку учасниками справи до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач ОСОБА_8 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Суддя В.Ф.Харченко

Повний текст рішення складено 12.10.2020.