СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2-к/759/1/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Войтенко Ю.В.,

секретаря судового засідання Семененко В.С.,

представника заінтересованої особи адвоката Шварьова Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в залі суду клопотання Акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду - постанови Одинадцятого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 17.02.2017 у справі №А55-20506/2015 за позовом Державного підприємства «Антонов» до Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» про стягнення грошових коштів і за зустрічним позовом Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» до Державного підприємства «Антонов» про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року до Святошинського районного суду м. Києва було пере направлено за належністю з Господарського суду м. Києва клопотання Акціонерного товариства «Авіакор - авіаційний завод» про визнання та примусове виконання на території України постанови Одинадцятого арбітражного апеляційного суду від 17.02.2017 у справі №А55-20506/2015 щодо стягнення заборгованості з Державного підприємства «АНТОНОВ». З матеріалів справи вбачається, що згідно з ухвалою Арбітражного суду Самарської області від 13.11.2019 було задоволено клопотання Акціонерного товариства «Авіакор - авіаційний завод» про направлення клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України судового акту, ухвалено направити в компетентний орган України клопотання Акціонерного товариства «Авіакор - авіаційний завод» про направлення клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України постанови Одинадцятого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 17.02.2017 у справі №А55-20506/2015 та додані до нього документи, а саме: завірену нотаріально копію рішення Арбітражного суду Самарської області від 04.07.2016 з перекладом на українську мову; завірену нотаріально копію постанови Одинадцятого арбітражного апеляційного суду від 17.02.2017 з перекладом на українську мову; оригінал виконавчого листа серії ФС №014463518 з перекладом на українську мову з нотаріальним засвідченням; довіреність на представника Акціонерного товариства «Авіакор - авіаційний завод»; документи, підтверджуючі внесення змін до організаційно-правової форми Товариства; завірені копії доказів повідомлення Державного підприємства «Антонов» про судові процеси. Клопотання обґрунтоване тим, що згідно з постановою Одинадцятого арбітражного апеляційного суду від 17.02.2017 у справі №А55-20506/2015 за позовом Державного підприємства «Антонов» до Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» про стягнення заборгованості і за зустрічним позовом Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» до Державного підприємства «Антонов», третя особа: Міністерство оброни Російської Федерації про стягнення збитків було скасовано Рішення Арбітражного суду Самарської області від 04.07.2016 по справі №А55-20506/2015; прийнято новий судовий акт; первісний позов задоволено частково, витрати по державному миту за первісним позовом, апеляційною та касаційною скаргами позивача віднесено на позивача і відповідача пропорційно розміру задоволених вимог; стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» (свідоцтво про Державну реєстрацію 899, ІНП ) на користь Державного підприємства «АНТОНОВ» () 2 327 313 доларів США - винагорода за ліцензійним №828/2004 від 30.12.2004, а також, 88 840 руб. на рахунок відшкодування витрат по державному миту за первісним позовом, апеляційною та касаційною скаргами; в іншій частині, первісний позов залишено без задоволення; зустрічний позов задоволено частково, витрати по державному миту за зустрічним позовом, апеляційною та касаційною скаргами позивача віднести на позивача і відповідача пропорційно розміру задоволених вимог; стягнуто з Державного підприємства «АНТОНОВ» () на користь Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» (ОДРН 899, ІНП ) 173 654 560 руб. - збитки, понесені в результаті неналежного виконання ліцензійного договору №829/2004 від 30.12.2004, а також, 201 791 руб на рахунок відшкодування витрат по державному миту за зустрічним позовом, апеляційною та касаційною скаргами; в іншій частині зустрічний позов залишено без задоволення; провести зарахування стягнутих грошових сум; стягнути з Державного підприємства «АНТОНОВ» () на користь Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» (ОДРН 899, ІНП ) 39 278 300 руб. - збитки, понесені в результаті неналежного виконання ліцензійного договору №829/2004 від 30.12.2004, а також, 112 951 руб на рахунок відшкодування витрат по державному миту за зустрічним позовом, апеляційною та касаційною скаргами; повернути Державному підприємству «АНТОНОВ» () з федерального бюджету державне мито в сумі 3 000 руб, надмірно сплачене платіжним дорученням №28 від 29.07.2016; повернути Державному підприємству «АНТОНОВ» () з федерального бюджету державне мито в сумі 3 000 руб, надмірно сплачене платіжним дорученням №36 від 07.12.2016. На підтвердження повноважень представника АО «Авіакор-авіаційний завод» - Мякотіної Олени Валентинівни, якою було підписано клопотання, надано довіреність №58 від 20.06.2019. Окрім того, надано лист запису Єдиного державного реєстру юридичних осіб а також, статут Акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод». Окрім того, до матеріалів клопотання додано виконавчий лист серії ФС №014463518 щодо стягнення з Державного підприємства «АНТОНОВ» () на користь Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» (ОДРН 899, ІНП ) 39 278 300 руб. - збитки, понесені в результаті неналежного виконання ліцензійного договору №829/2004 від 30.12.2004, а також, 112 951 руб на рахунок відшкодування витрат по державному миту за зустрічним позовом, апеляційною та касаційною скаргами. При цьому, виконавчий лист видано 07.03.2017, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання вказано протягом трьох років, вказано, що судовий акт набрав чинності 17.02.2017. Також, до клопотання на підтвердження вручення Державному підприємству «АНТОНОВ» () процесуальних документів надано ухвалу Господарського суду м.Києва від 30.09.2015 про виконання судового доручення Арбітражного суду Самарської області про вручення Державному підприємству «АНТОНОВ» ухвали суду про прийняття позовної заяви до провадження від 27.08.2015 по справі № А55-20506/2015. В обґрунтування клопотання вказано, що судове рішення боржником добровільно не виконано, а тому з огляду на норми міжнародного законодавства, наявні підстави для надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в Україні

Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2019 прийнято клопотання Акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» про визнання та примусове виконання на території України рішення іноземного суду та повідомлено Державне підприємство «Антонов», Україна () про необхідність надання в місячний строк можливих заперечень чи пояснень щодо клопотання.

В подальшому, від Державного підприємства «Антонов» надійшли заперечення на клопотання про примусове виконання рішення іноземного суду. Заперечення обґрунтовуються тим, що розгляд позовних вимог у межах зустрічного позову відбувся некомпетентним судом, відтак, наявні підстави для відмови в задоволенні клопотання. Такий висновок обґрунтовується положеннями п. «в» ст.9, п.5 ст.4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 , п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» №12 від 24.12.1999. Зокрема, наголошується, що вимоги ДП «АНТОНОВ» про задоволення первісного позову ґрунтувались на правовідносинах сторін, які виникли на підставі Договору 828, а саме, правовідносинах щодо стягнення заборгованості за використання в Російській Федерації товарних знаків, що зареєстровані та належать ДП «АНТОНОВ». У той час, АТ «Авіакор-авіаційний завод» в обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення збитків, посилався на інший укладений між сторонами ліцензійний договір, а саме, Ліцензійний договір №829/2004 від 30.12.2004 на право використання типової конструкції за сертифікатом типу. Відтак, правовідносини за вказаними договорами є абсолютно різними за своєю правовою природою, містять різні підстави для задоволення вимог та предмет доказування, а також, не пов`язані між собою, зустрічна вимога не була направлена на залік первісної вимоги, задоволення зустрічного позову не виключало повністю або в частині задоволення первісного позову, а їх спільний розгляд у будь-якому випадку не привів до більш швидкого та правильного розгляду справи, а лише до затягування та ускладнення судового процесу. Відтак, спір з приводу стягнення збитків не являвся за своєю суттю зустрічним у рамках справи № А55-20506/2015, не мав бути прийнятий до розгляду у справі № А55-20506/2015 та мав розглядатись в окремій судовій справі за місцем знаходженням ДП «АНТОНОВ» відповідно до арбітражного застереження передбаченого сторонами в п.8.2 Договору 829, що свідчить про винесення рішення за зустрічним позовом некомпетентним судом. Окрім того, у запереченнях, звертається увага на неможливість визнання і виконання судового рішення, оскільки воно суперечить публічному порядку України. Відповідно до ст. 5 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, у визнанні та приведенні до виконання арбітражного рішення може бути відмовлено, якщо компетентна влада країни, в якій запитується визнання та приведення до виконання визнає, що визнання і виконання суперечить її публічному порядку. Так само вказано у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України». При цьому, наголошується, що понесення збитків АТ «Авіакор-авіаційний завод» обґрунтовував винесеними рішеннями у справах за позовами Міністерства оборони РФ №№А40-77877/14 та А40-151986/13, відповідно до яких на користь Міністерства оборони РФ з Авіакору було стягнуто штрафні санкції за прострочення у виконанні зобов`язань за державними замовленнями. При цьому, ні з матеріалів справи № А55-20506/2015, ні з Постанови 11 ААС не вбачається, що Авіакор виконало зазначені у цих справах рішення та перерахувало на користь МО РФ відповідні кошти. Тобто, у разі задоволення клопотання, фактичним кінцевим отримувачем грошових коштів буде Міністерство оборони РФ, а Авіакор буде фактично лише транзитером зазначених коштів. При цьому, за приписами ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України, частина території України є окупованою внаслідок збройної агресії Російської Федерації; п. 2 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо захисту інформаційного телерадіопростору України», Російська Федерація є державою агресором та державою-окупантом; Постанови Верховної Ради України «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу у зв`язку з черговим актом агресії Російської Федерації проти України», Верховна Рада України визнала Російську Федерацію державою-агресором; Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалась 20.02.2014; Воєнної доктрини, затвердженої Указом Президента від 24.09.2015 якою визнано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Окрім того, в запереченнях вказується на неможливість задоволення клопотання з огляду на порушення вимог ч.2 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки ДП «АНТОНОВ» на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» віднесено до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Окрім того, на підтвердження своєї позиції, ДП «АНТОНОВ» направив до суду висновок експертів у галузі права №009/2020 від 08.04.2020 згідно з яким, експерти Київського регіонального центру Національної академії правових наук України зазначають, що арбітражні суди Російської Федерації (Арбітражний суд Самарської області, Одинадцятий арбітражний апеляційний суд) не були компетентними судами при вирішенні спірних правовідносин сторін у справі № А55-20506/2015 за зустрічними позовними вимогами АТ «Авіакор-авіаційний завод»; для спірних правовідносин, викладених у зустрічній позовній заяві АТ «Авіакор-авіаційний завод» про стягнення з ДП «АНТОНОВ» збитків за невиконання зобов`язань за вказаним ліцензійним договором, компетентним судом мав би бути господарський суд України за відповідним місцезнаходженням в Україні ДП «АНТОНОВ»; рішення у справі № А55-20506/2015, а саме, постанова Одинадцятого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 17.02.2017, не може бути визнане та виконане на території України.

Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.02.2020 справу було призначено до судового розгляду.

АТ «Авіакор-авіаційний завод» до суду не з`явився, подав письмові пояснення, в яких зазначив, що на підставі ст.7,8 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності Держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав взаємно визнають і виконують рішення компетентних судів, що набули законної чинності. Рішення, винесені компетентними судами однієї держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав, мають бути виконаними на території інших держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав. Виконання рішення відбувається за клопотанням заінтересованої Сторони. Відтак, оскільки Україна є стороною, що підписала вказану Угоду, виконання зазначених у ньому зобов`язань є обов`язковим на території даної держави. АТ «Авіакор-авіаційний завод» звернувся з клопотанням про виконання рішення суду Російської Федерації на території України , яке відповідає вимогам ст.. 8 Угоди. При цьому, судове засідання просив провести за відсутності представника, та, керуючись ст.. 7,8 Угоди дозволити виконання та виконати на території України Постанови Одинадцятого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 17.02.2017 у справі №А55-20506/2015.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин, який в подальшому було продовжено. У зв`язку з чим,та враховуючи клопотання ДП «АНТОНОВ» судовий розгляд клопотання було перенесено.

В судове засідання 24.09.2020 представник АТ «Авіакор-авіаційний завод» не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, з урахуванням клопотання про розгляд справи у відсутності представника, яке містилось в письмових поясненнях представника АТ «Авіакор-авіаційний завод» та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223, ч.5 ст.467 ЦПК України, суд вирішив розглянути справу за відсутності представника АТ «Авіакор-авіаційний завод», про що постановив протокольну ухвалу.

В судовому засіданні представник ДП «АНТОНОВ» проти задоволення клопотання заперечував, з мотивів, викладених в письмових запереченнях. Наголошував на положеннях експертного висновку, у задоволенні клопотання просив відмовити,

Вислухавши пояснення представника ДП «АНТОНОВ», ознайомившись з письмовими поясненнями представника АТ «Авіакор-авіаційний завод», дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, суд дійшов до таких висновків.

Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно з частиною першою статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються на території України, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до вимог частини шостої статті 467 ЦПК України за наслідками розгляду поданих документів та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову в задоволенні з цього питання.

Частиною восьмою статті 467 ЦПК України передбачено, що якщо в рішенні іноземного суду суму стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.

Підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України.

За приписами статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Також слід зазначити, що стягувач обґрунтовує своє клопотання положеннями Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, що була підписана у Києві 20 березня 1992 року Урядами держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав, ратифікована Постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 р. № 2889, яка регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.

Згідно з положеннями п. «в» ст. 9 вказаної Угоди, у виконанні рішення може бути відмовлено на прохання Сторони, проти якої воно направлене, тільки якщо ця Сторона надасть компетентному суду за місцем, де виклопочується виконання рішення, докази того, що спір згідно з цією Угодою вирішений некомпетентним судом.

При цьому, ст. 4 Угоди визначає, що компетентний суд держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав: а) відповідач мав постійне місце проживання або місце знаходження на день висування позову. Якщо у справі беруть участь декілька відповідачів, що знаходяться на території різних держав - учасниць Співдружності, спір розглядається за місцем знаходження будь-якого відповідача за вибором позивача; б) здійснюється торгова, промислова або інша господарська діяльність підприємства (філіалу) відповідача; в) виконано або має бути повністю або частково виконано зобов`язання з договору, що є предметом спору; г) мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди; д) має постійне місце проживання або місце знаходження позивач за позовом про захист ділової репутації; є) знаходиться контрагент-постачальник, підрядник або той, хто надає послуги (виконує роботи), і спір стосується укладення, зміни і розірвання договорів. Компетентні суди держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав розглядають справи і в інших випадках, якщо про це є письмова угода Сторін про передачу спору до суду. При наявності такої угоди суд іншої держави - учасниці Співдружності припиняє виробництво у справі за заявою відповідача, якщо така заява зроблена до прийняття рішення у справі. Зустрічний позов і вимога про залік, що випливають з тих самих правовідносин, що і зустрічний позов, підлягають розгляду в тому самому суді, який розглядає основний позов.

Згідно з постановою Одинадцятого арбітражного апеляційного суду від 17.02.2017 у справі №А55-20506/2015 за позовом Державного підприємства «Антонов» до Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» про стягнення заборгованості і за зустрічним позовом Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» до Державного підприємства «Антонов», третя особа: Міністерство оборони Російської Федерації про стягнення збитків було скасовано Рішення Арбітражного суду Самарської області від 04.07.2016 по справі №А55-20506/2015; прийнято новий судовий акт; первісний позов задоволено частково, витрати по державному миту за первісним позовом, апеляційною та касаційною скаргами позивача віднесено на позивача і відповідача пропорційно розміру задоволених вимог; стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» (свідоцтво про Державну реєстрацію 899, ІНП ) на користь Державного підприємства «АНТОНОВ» () 2 327 313 доларів США - винагорода за ліцензійним №828/2004 від 30.12.2004, а також, 88 840 руб. на рахунок відшкодування витрат по державному миту за первісним позовом, апеляційною та касаційною скаргами; в іншій частині, первісний позов залишено без задоволення; зустрічний позов задоволено частково, витрати по державному миту за зустрічним позовом, апеляційною та касаційною скаргами позивача віднесено на позивача і відповідача пропорційно розміру задоволених вимог; стягнути з Державного підприємства «АНТОНОВ» () на користь Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» (ОДРН 899, ІНП ) 173 654 560 руб. - збитки, понесені в результаті неналежного виконання ліцензійного договору №829/2004 від 30.12.2004, а також, 201 791 руб на рахунок відшкодування витрат по державному миту за зустрічним позовом, апеляційною та касаційною скаргами; в іншій частині зустрічний позов залишено без задоволення; проведено зарахування стягнутих грошових сум; стягнуто з Державного підприємства «АНТОНОВ» () на користь Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» (ОДРН 899, ІНП ) 39 278 300 руб. - збитки, понесені в результаті неналежного виконання ліцензійного договору №829/2004 від 30.12.2004, а також, 112 951 руб на рахунок відшкодування витрат по державному миту за зустрічним позовом, апеляційною та касаційною скаргами; повернути Державному підприємству «АНТОНОВ» () з федерального бюджету державне мито в сумі 3 000 руб, надмірно сплачене платіжним дорученням №28 від 29.07.2016; повернуто Державному підприємству «АНТОНОВ» () з федерального бюджету державне мито в сумі 3 000 руб, надмірно сплачене платіжним дорученням №36 від 07.12.2016.

На виконання вказаної Постанови видано виконавчий лист серії ФС №014463518 щодо стягнення з Державного підприємства «АНТОНОВ» () на користь Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» (ОДРН 899, ІНП ) 39 278 300 руб. - збитки, понесені в результаті неналежного виконання ліцензійного договору №829/2004 від 30.12.2004, а також, 112 951 руб на рахунок відшкодування витрат по державному миту за зустрічним позовом, апеляційною та касаційною скаргами. При цьому, виконавчий лист видано 07.03.2017, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання вказано протягом трьох років, при цьому вказано, вказано, що судовий акт, тобто, Постанова Одинадцятого арбітражного апеляційного суду від 17.02.2017 набрав чинності 17.02.2017.

Як вбачається з тексту судового рішення, предметом основного позову Державного підприємства «Антонов» до Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» були матеріально-правові вимоги про стягнення заборгованості по сплаті винагороди за використання товарних знаків (роялті) згідно з ліцензійним договором №828/2004 від 30.12.2004.

При цьому, предметом зустрічного позову Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» до Державного підприємства «Антонов», третя особа: Міністерство оборони Російської Федерації були матеріально-правові вимоги про стягнення збитків, понесених в результаті неналежного виконання позивачем обов`язків за ліцензійним договором №829/2004 від 30.12.2004.

Тобто, предметами основного та зустрічного позову у даному випадку є матеріально-правові вимоги за різними, прямо не пов`язаними між собою договорами, які регламентують різне коло прав та обов`язків між сторонами та стосуються неоднорідних за своєю суттю правовідносин.

При цьому, слід зазначити, що Ліцензійний договір на право використання типової конструкції за сертифікатом типу №829/2004 передбачає домовленість сторін щодо визначення компетентного суду у разі виникнення спорів. Так, відповідно до п.8.2 даного Договору, якщо вирішення вказаних спорів не буде досягнуто шляхом переговорів, спори наукового та технічного характеру вирішуються шляхом залучення компетентних організацій, а іншого виду спори вирішуються Арбітражним (Господарським) судом за місцем знаходження відповідача, при цьому видатки, понесені у зв`язку з залученням компетентних організацій, Сторони відшкодовують на підставі додаткової домовленості між ними, або за рішенням суду. Згідно з п. 8.3 даної Угоди відносини сторін даної Угоди регламентуються законодавством Російської Федерації та міжнародними договорами, учасниками яких є Україна та Російська Федерація.

Згідно з Висновком експертів у галузі права щодо визнання та виконання на території України рішення іноземного суду від 08.04.2020 №009/2020 вказано, що норми міжнародного законодавства не містить загальноприйнятого поняття «компетентного» або «некомпетентного суду» , разом з цим, п.1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року закріплено право на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод сформовано так зване «право на суд», яке включає такий елемент, як «належний суд», тобто суд, який встановлено відповідно до закону і повинен задовольняти ряду вимог, передбачених в п.1 ст. 6 Конвенції і вироблених прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Так, в рішенні ЄСПЛ "Кемпбел та Фел проти Сполученого Королівства" визначено, що суд не обов`язково повинен розумітись як юрисдикція класичного типу, інтегрована в загальну судову систему держави. Проте необхідно, щоб ці органи були створені на підставі закону та володіли деякими основоположними рисами у тому числі, такою процедурою розгляду справ, яка б давала гарантії законності в кожному конкретному випадку. Відтак, на думку експертів, передбачені законом повноваження (права та обов`язки) суду щодо розгляду юридичної справи, яка підвідомча та підсудна даному суду, виступають обов`язковою ознакою «компетентного суду». Відповідно, відсутність цієї ознаки, про що може свідчити порушення судом встановлених процесуальних правил розгляду справи, означатиме розгляд справи некомпетентним судом. При цьому, за наслідками аналізу законодавства Російської Федерації, експерти дійшли висновку, що зустрічний позов - це один із видів позовів, що заявляється відповідачем за первісним позовом в процесі, який вже відбувається, щодо основного позову, та безпосередньо пов`язаний з ним, умова безпосереднього зв`язку первісного та основного позовів є обов`язковою. При цьому, експерти вказують, що тлумачення ч.5 ст. 4 Київської угоди дає підстави для висновку про те, що зустрічні позовні вимоги мають ґрунтуватись на тих самих правовідносинах, що і вимоги за основним позовом. Проте, у даному випадку, основний позов ґрунтується на правовідносинах, які виникли з приводу використання товарного знаку, в яких позивач є власником торговельної марки, а зустрічні позовні вимоги ґрунтуються на правовідносинах, які виникли щодо права використання типової конструкції за сертифікатом типу, в яких позивач за основним позовом є розробником цивільного повітряного судна та власником сертифікату типу. При цьому, за законодавством як Російської Федерації, так і України, такі об`єкти правовідносин як торговельна марка (товарний знак) та типова конструкція повітряного судна суттєво різняться правовим режимом використання, правовим статусом власника свідоцтва на знак для товарів і послуг та держателя «сертифікату типу», змістом правовідносин, які виникають з приводу зазначених об`єктів, а також, нормативно-правовим регулюванням. Зокрема, порядок сертифікації авіаційної техніки регламентується спеціальним законодавством у галузі авіації, норми якого спрямовані на регулювання повітряних правовідносин. Таким чином правовідносини між сторонами справи №А55-20506/2015, що виникли на підставі разних ліцензійних договорів - щодо правил використання типової конструкції за сертифікатом типу не є тотожними або цілком подібними, а відтак, арбітражні суди Російської Федерації (Арбітражний суд Самарської області, Одинадцятий арбітражний апеляційний суд) не були компетентними судами при вирішенні спірних правовідносин сторін у справі №А55-20506/2015 за зустрічними позовними вимогами Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод». Для спірних правовідносин, викладених у зустрічній позовній заяві АТ «Авіакор-авіаційний завод» про стягнення з ДП «АНТОНОВ» збитків за невиконання зобов`язань за вказаним ліцензійним договором, компетентним судом мав би бути господарський суд України за відповідним місцезнаходженням в Україні ДП «АНТОНОВ»; рішення у справі № А55-20506/2015, а саме, постанова Одинадцятого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 17.02.2017, не може бути визнане та виконане на території України.

З огляду на вищевикладене, суд вважає доведеним, що спір між Відкритим акціонерним товариством «Авіакор-авіаційний завод» до Державного підприємства «Антонов», третя особа: Міністерство оборони Російської Федерації був вирішений некомпетентним судом, оскільки компетентним судом у даному випадку був господарський суд України за місцезнаходженням в Україні ДП «АНТОНОВ», тобто, Господарський суд міста Києва.

Щодо посилання на наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання з огляду на порушення публічного порядку а також, щодо застосування ч.2 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», слід зазначити про таке.

Підстава відмови у визнанні й виконанні рішення у разі її суперечності публічному порядку прямо передбачено положеннями Конвенція про визнання й виконання іноземних арбітражних рішень, укладена у м.Нью-Йорку в 1958 р. Водночас, відповідно до ст.2 цієї Конвенції термін "арбітражне рішення" включає як рішення, постановлені арбітрами, призначеними в кожній окремій справі, так і рішення, постановлені постійними арбітражними органами, до яких звернулися сторони. Тобто, вказана Конвенція не регламентує правовідносини між сторонами, що склались у вказаній справі.

В свою чергу, як випливає зі ст. 7 Київської угоди, положення останньої застосовуються до визнання й приведення до виконання лише рішення, які схвалюють компетентні суди відповідної держави.

Відтак, дані аргументи сторони боржника суд до ваги не приймає, оскільки питання виконання рішення іноземного суду у даному випадку регламентовано положеннями Угода про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням

господарської діяльності.

Разом з цим, слід зазначити, що згідно з ч.2 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» Державне підприємство "АНТОНОВ" віднесено до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

При цьому, зігдно зі ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 вказано, що виходячи з положення ст.9 Конституції України про те, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, суд не може застосувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України.

При цьому, згідно зі ст. 2 Конституції України суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Статті 18, 19 Конституції України визначають, що зовнішньополітична діяльність України спрямована на забезпечення її національних інтересів і безпеки шляхом підтримання мирного і взаємовигідного співробітництва з членами міжнародного співтовариства за загальновизнаними принципами і нормами міжнародного права. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, слід зазначити, що Україна стала учасницею Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 р. ще в складі СРСР. Спочатку була прийнята Постанова Ради Міністрів Української РСР «Про схвалення та представлення на розгляд Президії Верховної Ради Української РСР пропозиції про приєднання Української РСР до Віденської конвенції про право міжнародних договорів» від 26 березня 1986 р. № 102. На підставі зазначеної Постанови було прийнято фактично тотожний за змістом Указ Президії Верховної Ради Української РСР «Про приєднання Української Радянської Соціалістичної Республіки до Віденської конвенції про право міжнародних договорів» від 14 квітня 1986 р. № 2077-XI. Відповідно до пункту 2 статті 84 Конвенції («Набрання чинності»)15 Віденська конвенція про право міжнародних договорів набрала чинності для України 13 червня 1986 р. (для СРСР - 29 травня 1986 р.). Указ Президії Верховної Ради Української РСР «Про приєднання Української Радянської Соціалістичної Республіки до Віденської конвенції про право міжнародних договорів» No 2077-XI від 14 квітня 1986 р. містить три застереження і одну заяву до Конвенції. Зміст заяви України до Віденської конвенції про право міжнародних договорів полягає у тому, що Україна зберігає за собою право вживати будь-які заходи по охороні своїх інтересів у разі недодержання іншими державами положень Віденської конвенції.

Разом з тим, загальновідомою обставиною є те, що постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VII Російську Федерацію, з урахуванням дій, які вона вчиняє, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак на території України, визнано державою-агресором. З огляду на вищевказане, рішеннями РНБО було припинено будь-яке військово-технічне співробітництво та воєнне співробітництво в воєнній сфері та сфері безпеки з Російською Федерацією, а постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2015 року №632 припинено дію Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право на справедливий суд. Європейський суд неодноразово робив висновок, що невиконання судового рішення призводить до ситуації, несумісної з принципом верховенства права (стаття 8 Конституції України), негативно впливає на авторитет органів законодавчої, виконавчої та судової влади, оскільки в цьому разі не досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів громадян і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Разом з цим, згідно з Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», Україна скористалась своїм правом на відступ від зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в окремих районах Донецької та Луганської областей України, визначених Антитерористичним центром при Службі безпеки України у зв`язку з проведенням антитерористичної операції, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України та повідомлення Генеральному секретарю Організації Об`єднаних Націй та Генеральному секретарю Ради Європи про продовження застосування у повному обсязі Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, при постановленні даної ухвали суд бере до уваги як положення міжнародної угоди, яка є обов`язковою для України і передбачає підстави для відмови у визнанні та виконанні рішення у спорі, який вирішений некомпетентним судом, так і положення національного законодавства, які містять пряму заборону на визнаніня та виконаня рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупант, а також, положення ст. 468 ЦПК України, відтак, суд вбачає наявними підстави для відмови в задоволенні поданого клопотання.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись положеннями Конституції України, Угода про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, ст. 36, 81, 82 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.ст. 10, 60, 260, 261, 462-470 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду - постанови Одинадцятого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 17.02.2017 у справі №А55-20506/2015 за позовом Державного підприємства «Антонов» до Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» про стягнення грошових коштів і за зустрічним позовом Відкритого акціонерного товариства «Авіакор-авіаційний завод» до Державного підприємства «Антонов» про стягнення грошових коштів.

Копію ухвали надіслати заінтересованим особам у триденний строк з дня постановлення ухвали.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо вона не скасована, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали складено 29.09.2020.

Суддя Ю.В. Войтенко