Справа № 462/1518/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30 вересня 2020 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретарів судового засідання Обертас Н.М.

позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Рибака М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 в березні 2020 року звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказана квартира не приватизована, перебуває в комунальній власності, в такій зареєстровано семеро осіб, окрім нього зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також його донька ОСОБА_10 і внук ОСОБА_6 . Фактично у цьому житлі мешкає він один. Донька з внуком проживають окремо. ОСОБА_2 у 1998 році виїхала на постійне місце проживання в Іспанію та в подальшому забрала туди своїх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В Іспанії у ОСОБА_2 народився син ОСОБА_5 . Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05.07.2013 року у справі №462/1690/13-ц встановлено, що ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю знаходиться за кордоном, а згідно ухвали цього ж суду від 18.06.2018 року у справі № 2-956/2010 в період з 01.01.2013 року по 10.05.2016 року вона не перетинала кордон, останній факт перетину державного кордону України ОСОБА_2 зафіксовано 09.03.2010 року на відліт з України в якості пасажира літака «Львів-Мадрид». Зазначає, що відповідачі відсутні за місцем своєї реєстрації понад шість місяців без поважних причин, що підтверджується актами ЛКП «Сяйво», та втратили право користування жилим приміщенням. Повідомляє, що відповідачі не сплачують за комунальні послуги, не займаються та не витрачають коштів на ремонт квартири. У відповідачів особистого майна та речей у спірній квартирі немає. Вказує, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі перешкоджає йому у оформленні субсидії, яка йому мала би бути призначена як малозабезпеченій сім`ї. Додатково зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла основна квартиронаймач, його мати ОСОБА_9 , тому виникло питання зміни основного квартиронаймача. Вважає, що за таких обставин реєстрація відповідачів в даній квартирі порушує його права, тому з підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України, просить визнати відповідачів такими, що стратили право користування квартирою.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності та відзиву не подали, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки.

За таких обставин, відповідно до ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважав за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування проти задоволення позову заперечив, покликаючись на його безпідставність, та зазначив, що зняття з реєстрації неповнолітнього ОСОБА_5 позбавить його можливості реалізувати своє право на житло і, відповідно, це суперечить інтересам дитини.

Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи та дослідивши матеріали даної справи і цивільної справи № 462/6567/18, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та перебуває в комунальній власності територіальної громади м.Львова.

В даній квартирі зареєстровано семеро осіб: позивач ОСОБА_1 , його сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 05.09.1983 року, її діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - з 05.04.1991 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - з 17.08.1993 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - з 08.05.2009 року, а також донька позивача ОСОБА_10 і її син ОСОБА_6 .

Вказане підтверджується довідками ЛКП «Сяйво» № 386 від 29.01.2002 року, №1070 від 25.03.2020 року, № 2249 від 18.09.2020 року (а.с. 5, 35, 109).

Щодо отриманої на затити суду інформації від ГУ ДМС України у Львівській області, що місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14, 30, 82), то така спростовується вказаними довідками ЛКП «Сяйво», а також довідкою від 09.09.2020 року Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про реєстрацію місця проживання особи, даними карток прописки ОСОБА_3 і його матері ОСОБА_2 , довідкою ЛКП «Сяйво» №2250 від 18.09.2020 року, згідно якої ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 не зареєстрований і зареєстрованим не був (а.с. 97-101, 110).

Актами ЛКП «Сяйво» № 509 від 02.12.2019 року, № 45 від 29.01.2020 року, № 115 від 27.03.2020 року, №137 від 12.05.2020 року, № 18 від 23.06.2020 року, № 238 від 31.07.2020 року (а.с. 6, 6зв., 32, 41, 55, 71) підтверджується, що з грудня 2019 року відповідачі у квартирі на АДРЕСА_1 не проживають.

Доводи позивача про непроживання відповідачів у даній квартирі з 1998 року не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи, ОСОБА_1 не надано суду на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України належних та допустимих доказів таких обставин.

Натомість, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.04.2019 року у справі №462/6567/18 встановлено ту обставину, що ОСОБА_2 у травні 2009 року була на території України і здійснювала реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_5 (справа № 462/6567/18, а.с. 57-59), і відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає.

Крім цього, матеріали справи містять дві заяви ОСОБА_2 , адресовані начальнику Будинкоуправління 3, датовані 21.10.1998 року та 17.01.2002 року (а.с. 102, 103), що також вказує на перебування ОСОБА_2 в Україні на час подання цих заяв.

Доводи позивача про те, що іншими судовими рішеннями (а.с. 2-4) встановлені обставини проживання ОСОБА_2 разом зі своєї сім`єю за кордоном не заслуговують на увагу, оскільки вказаними рішеннями не встановлювалися причини та період часу не проживання відповідачів за місцем їх реєстрації.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.4 ст.9ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є ст.72 ЖК УРСР, у ст.71 ЖК УРСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Судом встановлено відсутність відповідачів у квартирі на АДРЕСА_1 з грудня 2019 року, що доведено позивачем. При цьому причин поважності відсутності відповідачів у даний період під час розгляду справи не встановлено.

Разом з тим, позивач зазначає в позовній заяві, що відповідачі виїхали за кордон в Іспанію на постійне місце проживання, що він ствердив також і в судовому засіданні. Водночас ОСОБА_1 вказує на відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин, вбачаючи в цьому з посиланням на ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР підставу для визнання їх втратившими право користування цим житлом.

Відповідно до ст.78 ЖК УРСР тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення Якщо в жилому приміщенні не залишились проживати члени сім`ї наймача, він зобов`язаний забезпечити належне утримання приміщення. Наймач вправі здати жиле приміщення в піднайом або поселити в нього тимчасових жильців на умовах і в порядку, передбачених статтями 91-99 ЖК УРСР.

Частиною 2 ст.107 ЖК УРСР передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Таким чином, факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (ст.ст. 71 ЖК УРСР) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст.107 ЖК УРСР).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої у статті 71 або статті 107 ЖК УРСР, проте позивачем вказано одночасно обидві ці підстави, які є взаємовиключними, і вказують на різні правовідносини з відмінним правовим регулюванням.

ОСОБА_1 вже звертався у 2018 році з позовом про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , в якому рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.04.2019 року у справі №462/6567/18 було відмовлено.

Переглядаючи вказане судове рішення, Верховний Суд у постанові від 14.02.2020 року також вказав на необхідність розмежовувати тимчасову відсутність наймача у житловому приміщенні від його постійної відсутності в цьому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи наведене, те що визначення предмета і підстав позову є виключним правом позивача, проте він, заявляючи позовну вимогу про визнання осіб стратившими право користування житловим приміщенням, фактично не визначився із правовою підставою позову, суд не може вважати такий позов підставним, таким що ґрунтується на законі, і дійшов ивсновку, що в задоволенні такого слід відмовити.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в позові, а позивач ухвалою суду від 27.03.2020 року на підставі ст.136 ЦПК України був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, тому судові витрати у справі слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 258, 263-265, 268, 280, 282ЦПК України,

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою на АДРЕСА_1 , - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем та третьою особою в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду, відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - через Залізничний районний суд м. Львова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з п.3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.10.2020 року.

Суддя /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний