Ухвала

26 березня 2020 року

м. Київ

справа № 759/16182/17

провадження № 61-5443ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) з позовом про визнання протиправною бездіяльності та стягнення збитків.

Позов мотивовано тим, що 09 грудня 2016 року позивачем була направлена на факс МТСБУ заява про оплату страхового відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП, яка мала місце 11 грудня 2015 року на проспекті Перемоги, 2/144 в місті Києві за участю транспортного засобу марки Toyota Camry, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 23 грудня 2016 аналогічна заява була ним подана безпосередньо до МТСБУ та зареєстрована за № 38406 . Унаслідок даної ДТП йому спричинено матеріальну шкоду, яка перевищує розмір 50 000 грн. 00 грн.; її розмір зазначений у висновку товарознавчої експертизи від 09 січня 2016 року № 4 та становить 84 500 грн. 57 коп.. Оригінал вказаного висновку експертизи разом з іншими необхідними документами він додав до заяви про виплату страхового відшкодування шкоди. Разом з тим МТСБУ не прийняло рішення про відшкодування заподіяної йому матеріальної шкоди в розмірі 50 000 грн. 00 коп. в установлені законодавством строки та, незважаючи на його неодноразові звернення, постійно затягувало вирішення цього питання. Зокрема, МТСБУ на його адресу направлений лист від 24 березня 2017 року за вих. № 3.1-05/7174, в якому вказано невірні дані про те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Toyota Camry, державний номер НОМЕР_1 була застрахована відповідно до договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності № АІ 5657233, нібито зі страховою компанією ПрАТ «СК «Україна». А листом від 22 травня 2017 року за №3.1-05/12005 МТСБУ прийняло рішення про відмову у відшкодуванні заподіяної йому шкоди.

ОСОБА_1 просив:

визнати протиправною бездіяльність МТСБУ щодо виплати йому страхового відшкодування в сумі 50 000,00 грн спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди за заявою, яка зареєстрована 23 грудня 2016 року за №38406;

стягнути з МТСБУ на його користь страхове відшкодування в сумі 50 000,00 грн спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди за заявою, яка зареєстрована 23 грудня 2016 року за №38406.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність МТСБУ щодо виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування в сумі 50 000,00 грн спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди за заявою, яка зареєстрована 23 грудня 2016 року за № 38406. Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 50 000,00 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви МТСБУ про визнання таким, що не підлягає до виконання виконавчого листа за рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 січня 2018 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року апеляційні скарги Моторно (транспортного) страхового бюро України на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 січня 2018 року та ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року задоволено частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 січня 2018 року скасовано та постановлено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до МТСБУ про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання виплатити страхове відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року залишено без змін.

18 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалені у справі про: визнання протиправною бездіяльності МТСБУ щодо виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування в сумі 50 000,00 грн та стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування в сумі 50 000,00 грн.

Отже, справа № 759/16182/17 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 759/16182/17є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення збитків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков