Справа №: 671/2368/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2020 року м. Волочиськ

Волочиський районний суд Хмельницької області
в складі головуючої-судді Павлової А.С.,
за участі секретаря судового засідання Козак Г.А.,
відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,
представника відповідача - адвоката Зданевич Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
В обґрунтування позову зазначив, що з 30.07.2005 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Однак, ОСОБА_1 вирішила припинити їх шлюбні стосунки, має намір створити сім`ю з іншим чоловіком, та звернулася до Волочиського районного суду Хмельницької області з позовом про розірвання шлюбу.
За час перебування у шлюбі ними було придбано за спільні кошти майно, яке зареєстровано одноособово за ОСОБА_1 , а саме: 4/100 частки комплексу, який складається з частини будівлі ремонтної майстерні (1418,3 кв.м.), приміщення контори (226,2 кв.м.), приміщення майстерні (875,8 кв.м.), приміщення столярного цеху (175,1 кв.м.) загальною площею 2695,4 кв.м., вартістю 150 000 грн., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частки земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0722 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 18 703 грн.; 1/2 частки приміщення гаражів літера «О» загальною площею 759,0 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з припиненням шлюбних відносин відповідач не бажає добровільно вирішити питання поділу спільно нажитого майна, мотивуючи тим, що воно зареєстровано на неї, як на власника.
Тому, позивач просив суд вищевказане майно визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частку даного майна та припинити право спільної сумісної власності на зазначене майно, а також стягнути з відповідача на його користь понесенні судові витрати.
18.01.2019 ОСОБА_1 подала відзив на позов, в якому виклала свої заперечення проти позову. У відзиві зазначила, що з 30.07.2005 перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Від цього шлюбу у них є двоє неповнолітніх дітей, які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Визнала факт придбання вказаного позивачем у позові майна, однак зазначила, що дане майно вона придбала разом з рідним братом в рівних частках не за спільні кошти подружжя. Вказала, що фактично майно було придбано за кошти брата в сумі 20000 доларів США, і вона повинна була віддати йому половину цих коштів 10000 доларів США. На сьогоднішній день її борг перед братом становить 5000 доларів США. Борг вона повертала самостійно з коштів отриманих від підприємницької діяльності, а не за рахунок спільних з позивачем коштів. Вказала, що позивач без її згоди здійснив відчуження третій особі їх спільного автомобіля SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, з метою зменшення обсягу спільного майна подружжя, яке підлягає поділу. У зв`язку з наведеним, просила в задоволенні позову відмовити.
Крім того, ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя.
В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що під час шлюбу сторонами у лютому 2016 року за спільні кошти був придбаний автомобіль SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, вартістю 526235 грн., який був зареєстрований на її ім`я. В березні 2018 року шлюбні відносини між нею та ОСОБА_2 припинені. З метою приховати транспортний засіб SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 від можливого розподілу спільного майна подружжя, ОСОБА_2 11.05.2018 здійснив перереєстрацію даного автомобіля на своє ім`я, підставою для перереєстрації став договір купівлі-продажу № 6845/2018/934309 від 11.05.2018, відповідно до умов якого, вона продала, а відповідач придбав у неї автомобіль SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 за 250000 грн. В подальшому, 24.11.2018 ОСОБА_2 відчужив вищевказаний автомобіль третій особі - ОСОБА_3 за ціною 300000 грн.
Разом з тим, ОСОБА_1 вказала, що будь-яких договорів з ОСОБА_2 щодо продажу автомобіля SKODA Octavia А7 не укладала, грошових коштів в сумі 250000 грн. не отримувала.
Законність договору купівлі-продажу від 24.11.2018 ОСОБА_1 не оспорює, проте зазначає, що кошти отримані ОСОБА_2 від відчуження автомобіля третій особі він витратив не в інтересах сім`ї, оскільки шлюбні відносини між ними припинені ще у березні 2018 року.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 6845/2018/934309 від 11.05.2018 транспортного засобу SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 та здійснити поділ грошових коштів одержаних ОСОБА_2 від продажу 24.11.2018 автомобіля SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, в сумі 300000 грн., виплативши їй компенсацію в розмірі 150000 грн.
В ході підготовчого засідання та судового розгляду справи позивач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Позивач пояснив, що спільними коштами та спільною працею в період шлюбу сторони набули право спільної-сумісної власності на частки в майні, вказані у позові. При цьому він, як один із подружжя, надавав свою згоду нотаріусу на укладення відповідних договорів. Доводи ОСОБА_1 наведені у відзиві він категорично не визнає, оскільки спірне майно не є її особистою власністю і не купувалось за її особисті кошти.
Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечили, посилаючись на обізнаність ОСОБА_1 у вчиненні правочинів по відчуженню автомобіля та її згоду на це. Також відповідач за зустрічним позовом пояснив, що фактичного продажу спірного автомобіля його брату ОСОБА_3 не відбулось, так як у сторін по справі з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була усна домовленість щодо придбання останньому квартири в замін на те, що будинок ОСОБА_4 (батька ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) буде подарований дітям Новосядлих. Через те, що кошти брату не було сплачено у повному розмірі, ОСОБА_2 віддав спірний транспортний засіб ОСОБА_3 шляхом оформлення договору купівлі-продажу. ОСОБА_1 приймала участь у вказаних домовленостях.
В судове засідання, призначене на 16.03.2020 для виступу в судових дебатах позивач і його представник не з`явились. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не направили. Про розгляд справи повідомлені.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечили з підстав наведених у відзиві, зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Звернули увагу суду, що згоди на відчуження автомобіля SKODA Octavia А7 ОСОБА_1 нікому не давала та поінформованою про це не була. Жодних правочинів вона не підписувала.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 (мати ОСОБА_1 ) вказала, що вона з 2009 року по теперішній час проживає та працює в Італії. Під час перебування в шлюбі ОСОБА_1 з ОСОБА_2 було придбано частину приміщення контори в смт. Війтівці. Це приміщення купили для свого швейного бізнесу її діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Гроші на придбання даного нерухомого майна було частково позичено у неї. Крім того, у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були кошти від розподілу бізнесу із їхніми бувшими компаньйонами, які також вкладено у придбання контори. ОСОБА_2 приймав участь в ремонті даного приміщення. Також свідок повідомила, що її донька раніше їздила на автомобілі SKODA, але після припинення шлюбних відносин залишилась без транспортного засобу. Зі слів доньки, їй відомо, що ОСОБА_2 підробив підпис ОСОБА_10 в договорі та відчужив даний автомобіль без її згоди.
Свідок ОСОБА_11 (брат ОСОБА_1 ) суду показав, що він є фізичною особою підприємцем. Спільно з сестрою займаються пошиттям одягу. Разом із нею купили в рівних частках об`єкти нерухомості: в 2012-2013 році приміщення контори, в 2014 році земельну ділянку під конторою, а також гаражі. Вказане майно купувалось для ведення їх бізнесу та за кошти, які вони заробили від їх діяльності. Крім того, для придбання приміщення контори були взяті частково гроші у їх матері, яка висилала кошти для будівництва будинку. Також частину коштів взято від розподілу бізнесу із попередніми компаньйонами: Магльованою та ОСОБА_12 . Приміщення контори потребувало ремонту і він цим займався. ОСОБА_2 йому в цьому допомагав. Але у них були постійні негаразди між собою.
Свідок ОСОБА_13 в ході його допиту зазначив, що він здійснює господарську діяльність з торгівлі будівельними матеріалами. Для ремонту контори (швейного цеху) ОСОБА_2 замовляв будівельні матеріали, часто по телефону. Розраховувався сам, або ОСОБА_1 . Він особисто був в приміщенні контори, давав поради по ремонтних роботах. Йому точно відомо, що ОСОБА_2 приймав особисту участь в ремонті даного об`єкту. Робили це подружжя спільно, щоб запустити бізнес.
Свідок ОСОБА_14 суду повідомив, що він, являючись підприємцем, отримував замовлення від обох із сторін по справі на виготовлення вікон. Обоє йому давали завдаток. ОСОБА_15 привозив йому гроші додому, але чиї вони були не знає. Також він надавав послуги, як вантажне таксі, і доставляв в смт. Війтівці будівельні матеріали, які купувались у ОСОБА_16 . Крім того, перевозив дрова. За доставку розраховувались і ОСОБА_15 , і ОСОБА_10 .
Свідок ОСОБА_17 (колишній однокласник ОСОБА_2 ) в судовому засіданні вказав, що, ОСОБА_2 неодноразово позичав у нього кошти в сумі 2, 3, 4 тисячі доларів США, коли починали бізнес із швейних цехів. Приблизно в 2010-2012 роках. Загальна сума позичених коштів становила близько 10 тисяч доларів США. Востаннє ОСОБА_2 позичав 3-4 роки тому гроші на придбання обладнання в смт. Війтівці, а саме: швейної машинки, яка вишиває фігурно. Гроші йому було повернуто. Документально вони нічого не оформляли.
Свідок ОСОБА_3 (зведений брат ОСОБА_2 ) в ході його допиту показав, що сторони після одруження жили в будинку його батька. До 2011-2012 року він жив разом з ними, а потім переїхав. ОСОБА_2 здійснив ремонт в батьківській хаті. Між ними була домовленість про те, що хата залишиться сім`ї ОСОБА_18 , а йому дадуть гроші на придбання квартири. Частину коштів він отримав, а в рахунок іншої частини (в сумі 10 тисяч доларів США) йому віддали автомобіль SKODA. Купівлю продаж автомобіля оформили за 300 тисяч гривень, хоча фактично коштів він не отримав. Укладаючи даний договір ОСОБА_1 не запитував чи вона згідна. ОСОБА_19 користується він. Також свідок зазначив, що приміщення цеху було придбане під час шлюбу сторін і ОСОБА_2 постійно був там присутнім: у вихідні, після роботи, у відпустках.
Свідок ОСОБА_4 (батько ОСОБА_2 ) під час його допиту вказав, що ОСОБА_10 проживаючи в період шлюбу спільно з його сином займалась пошиттям одягу вдома. Пошиті нею речі продавались в м. Волочиськ на ринку в кіоску, який вони разом купляли. Пізніше, сторонами було придбане закинуте і понівечене приміщення контори в смт. Війтівці. Інформацією про його вартість і розрахунки не володіє. Він та ОСОБА_15 там помагали чим могли: і ремонтними роботами, і коштами, і дрова кололи. Особливу участь приймав ОСОБА_15 , оскільки працював там по вечорах, у вихідні дні та під час відпусток. Також вказав про домовленість, що він перепише свій будинок на дітей ОСОБА_2 , а його сину - ОСОБА_20 дадуть гроші на придбання квартири. Оскільки грошей у ОСОБА_21 не було, то він змушений був віддати автомобіль SKODA брату ОСОБА_22 , але про яку суму була домовленість йому не відомо.
Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява - частковому задоволенню, за наступних підстав.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами СК України та ЦК України.
Так, за правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 30.07.2005 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 30.07.2005 (т. 1, а.с. 7). Шлюбні відносини між ними фактично припинені в березні 2018 року, що визнано сторонами в судовому засіданні, а відтак не потребує доведенню в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України.
Від цього шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є двоє дітей: ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 42-43).
З копій трудових договорів слідує, що у період з 01.08.2005 по 11.03.2014, та з 21.01.2015 по 09.02.2016 ОСОБА_1 була найманим працівником та працювала за трудовим договором (т. 1 а.с. 109-110).
Згідно з копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 10.02.2016 зареєстрована як фізична особа-підприємець, та отримувала дохід від підприємницької діяльності, що підтверджується копіями податкових декларацій платника єдиного податку за 2016-2017 роки (т. 1 а.с. 111-113).
Також сторонами в судовому засіданні визнавався той факт, що ОСОБА_2 , перебуваючи в шлюбних відносинах також був працевлаштований і на час розгляду справи продовжує працювати в Білогірському районному військовому комісаріаті в м. Волочиськ Хмельницької області (а.с. 187).
Дослідивши наявні в справі договір купілі-продажу частки у праві власності на комплекс від 18.01.2013 (т. 1, а.с. 8-10), договір купілі-продажу земельної ділянки від 24.07.2014 (т. 1, а.с. 13-14), договір про поділ майна, що є спільною власністю від 25.04.2017 (т. 1, а.с. 16-17) та інші письмові докази, допитавши свідків та заслухавши пояснення сторін, суд встановив, що під час перебування сторін у шлюбі ними було набуто право спільної сумісної власності на таке нерухоме майно:

- 4/100 частки комплексу за адресою: АДРЕСА_1 ;
-1/2 частки земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0722 га, кадастровий номер якої :01:001:0329, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
-1/2 частки приміщення гаражів літера «О» загальною площею 759,0 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіль SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску (т. 1, а.с. 8-17, 118-119).
Судом під час розгляду справи не здобуто доказів, які б спростовували вказаний висновок суду і беззаперечно доводили факт придбання даних об`єктів нерухомості не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти ОСОБА_1 .
При цьому, суд звертає увагу на те, що доходи кожного із подружжя, як і їхні борги являються спільною власністю подружжя. Відтак, наведені відповідачем за первісним позовом у відзиві заперечення суд вважає необґрунтованими і недоведеними.
Згідно з ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яке належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу.
Тому, на думку суду, сам факт придбання об`єктів нерухомості для їх використання у підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об`єктом права особистої приватної власності подружжя. Аналогічний висновок зроблений ВСУ по справі № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року.
Також суд звертає увагу на те, що нежитлове приміщення контори за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки несільськогосподарського були придбані в 2013 та 2014 роках, тобто до державної реєстрації 10.02.2016 фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
За вимогами ст.ст. 12, 13, 89, 264 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінку усім доказам здійснює суд.
Суд, розглянувши первісний позов у заявлених ОСОБА_2 межах, вважає його обґрунтованим і доведеним, так як доводи позивача знайшли своє підтвердження належними і допустимими доказами.
Щодо наведених у відзиві аргументів ОСОБА_1 про необхідність суду врахувати факт приховання транспортного засобу SKODA Octavia А7, як підставу для відступлення від рівності часток сторін на користь ОСОБА_1 то суд з такими доводами погодитись не може. ОСОБА_1 не вказує про розмір частки, яка на її думку підлягає збільшенню на її користь при поділі майна подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 мала правові підставі заявляти про відступлення від рівності часток сторін на її користь при поділі рухомого майна подружжя автомобіля, який відчужено позивачем без її згоди і не в інтересах сім`ї. Проте в зустрічному позові позивач не заявила таку вимогу. Суд, в свою чергу, за межі позовних вимог вийти не вправі.
Отже, судом в ході розгляду справи не встановлено підстав для застосування ч. 2 ст. 70 СК України при поділі нерухомого майна подружжя.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що первісний позов слід задовольнити повністю.
Оцінюючи обґрунтованість зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 суд виходить із наступного.
Судом встановлено, що автомобіль SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску є спільною сумісною власністю подружжя. Даний факт сторонами визнано.
З наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу транспортного засобу 6845/2018/934309 від 11.05.2018 слідує, що ОСОБА_1 було відчужено ОСОБА_2 за ціною 250000 грн. автомобіль SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. т. 1 а.с. 118-119).
В подальшому, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 6841/2018/1205462 від 24.11.2018 відчужив даний автомобіль ОСОБА_3 за ціною 300000 грн. (т. 2 а.с. 33).
На момент продажу транспортного засобу третій особі ОСОБА_3 сторони вже не вели спільного господарства і припинили фактичні шлюбні відносини.
Згідно з висновком експерта від 19.09.2019 № 1520/1521/19-26 підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Продавець»: ОСОБА_1 договору купівлі-продажу № 6845/2018/934309 транспортного засобу від 11 травня 2018 року виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 2 а.с. 74-79).
З викладеного слідує, що спірний автомобіль, який є спільною власністю сторін, було відчужено ОСОБА_2 24 листопада 2018 року ОСОБА_3 без відома та згоди ОСОБА_1 за ціною 300000 грн.
Сума отриманого ОСОБА_2 доходу від продажу вказаного транспортного засобу доводиться повідомленням про суттєві зміни останнього, поданого суб`єктом декларування до відповідного реєстру (т. 1, а.с. 58).
Вартість Ѕ частини від отриманої ОСОБА_2 суми за реалізацію вказаного автомобіля ОСОБА_3 , становить 150000 грн.
Відтак, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу позивача за зустрічним позовом про компенсацію їй вартості 1/2 частини відчуженого 24.11.2018 автомобіля SKODA Octavia А7.
При цьому, суд відхиляє доводи ОСОБА_2 , в частині передачі спірного автомобіля ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за невиконанні зобов`язання подружжя, оскільки вони не доведені належними і допустимими доказами. Навпаки, позиція відповідача спростовується вищевказаними письмовими доказами, які доводять правомірність вимоги ОСОБА_1 .
Також позивач ОСОБА_1 в зустрічному позові просить визнати недійним договір купівлі-продажу № 6845/2018/934309 від 11.05.2018 транспортного засобу SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску.Вказана вимога, на переконання суду не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
На переконання суду, в даній справі ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 є стягнення на її користь грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно (автомобіль).
Разом з тим, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 11.05.2018 № 6845/2018/934309 не є способом захисту, який можна вважати ефективним та таким що виконає завдання цивільного судочинства у справі про поділ майна подружжя. Тому дана позовна вимога ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.
При вирішенні даної справи судом враховано правові позиції Верховного Суду, що викладені в постановах: у справі № 711/4301/15-ц від 13.02.2019; у справі № 336/1358/16-ц від 02.10.2019; у справі № 6-3058цс16 від 22.06.2017, у справі 638/1962/17 від 13.05.2019.
Згідно положень статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з такого.
Згідно з частинами 1-2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача;у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову ОСОБА_2 сплатив судовий збір на суму 4688 грн. 03 коп. (т. 1, а.с. 1).
Ціна позову ОСОБА_2 згідно наявних в матеріалах справи звітів про оцінку майна становить 73429,25 грн. (т. 1, а.с. 128, 143, 157).
Отже, ОСОБА_2 при подачі позову до суду в силу положень п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (далі Закон) повинен був сплатити судовий збір в розмірі 768,40 грн.
Розмір судових витрат відповідача ОСОБА_1 становить 6736 грн. 60 коп., з яких: 2968 грн. 60 коп. - сума сплаченого судового збору (т. 1, а.с. 188) та 3768 грн. 00 коп. витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи (т. 2, а.с. 71).
Разом з тим, ціна зустрічного позову ОСОБА_1 становить 150000 грн. (майнова вимога), також 768,40 грн. за позовну вимогу немайнового характеру.
Отже, ОСОБА_1 при подачі зустрічного позову в силу п.п. 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону повинна була сплатити 2268,40 грн. судового збору (1500 грн+768,40 грн).
Суд встановив, що кожна із сторін сплатила судовий збір у більшому розмірі ніж передбачено Законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Клопотань про повернення надміру сплаченого судового збору сторонами не заявлялося, однак вони не позбавлені такого права в майбутньому.

Враховуючи, що первісний позов задоволено повністю, а зустрічний позов частково, тому з ОСОБА_25 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати в розмірі 4499,60 грн., з яких: 731 грн.60 коп. - судовий збір, 3768 грн. 00 коп. витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи.

Керуючись ст.ст. 60-61, 63, 65, 70-71 СК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити повністю.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину:
- 4/100 частки комплексу, який складається з: частини будівлі ремонтної майстерні 1418,3 кв.м., нежитлового приміщення контори площею 226,2 кв.м., приміщення майстерні площею 875,8 кв.м., приміщення столярного цеху площею 175,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частки земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0722 га, кадастровий номер якої :01:001:0329, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частки приміщення гаражів літера «О» загальною площею 759,0 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 1/2 частину вартості відчуженого 24.11.2018 автомобіля SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, що становить 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.
У задоволенні решти зустрічних позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 судові витрати в розмірі 5268 гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга подається до Хмельницького апеляційного суду через Волочиський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .
Повний текст судового рішення складено 24 березня 2020 року.

Суддя Павлова А.С.