ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 709/90/20
Провадження № 22-ц/821/1175/20
Категорія: 311020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Нерушак Л.В.

за участі секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 травня 2020 року (ухваленого в приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області під головуванням судді Чубая В.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області про поновлення на роботі, стягнення витрат на відрядження і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

20 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовом до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області про поновлення на роботі, стягнення витрат на відрядження і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись в обґрунтування заявленого позову на те, що з 16 жовтня 2013 року по 23 грудня 2019 року перебував у трудових відносинах з АРЗ СП У ДСНС у Черкаській області, працював водієм автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області.

ОСОБА_1 вказує, що 3 липня 2019 року його було повідомлено про наказ по особовому складу про можливе майбутнє вивільнення, при цьому йому не було запропоновано ніяких вакантних посад. 23 грудня 2019 року позивача було звільнено з посади водія на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Позивач не погодився з підставою свого звільнення, виходячи з того, що фактично скорочення чисельності штату працівників не відбулося, не було враховано, що він є учасником бойових дій, має тривалий безперервний стаж роботи у цій структурі, крім того, посилається на те, що звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності та без погодження з профспілковим органом, про перенесення дати запланованого звільнення його взагалі не було повідомлено відповідачем.

Крім того, зазначає ОСОБА_1 , при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, зокрема, не було виплачено кошти за відрядження.

Своїми незаконними діями, вказує ОСОБА_1 , відповідач завдав йому суттєвих матеріальних і моральних страждань, які полягали в порушенні його нормальних життєвих зв`язків, необхідності прикладення додаткових зусиль для відновлення попереднього стану, звернення за наданням медичної допомоги, придбання лікарських препаратів, тощо.

З метою захисту своїх порушених трудових прав, вказує позивач, він змушений був звернутися до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із відповідним позовом та просив постановити судове рішення, яким скасувати наказ про його звільнення; поновити його на посаді водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області; стягнути з відповідача на його користь витрати на відрядження в розмірі 1255,00 грн., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі; відшкодувати за рахунок відповідача матеріальну шкоду в розмірі 1778,63 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 травня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області від 23 грудня 2019 року № 101 (з подальшими змінами) про звільнення з роботи ОСОБА_1 ;

поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області; стягнуто з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 33 615,30 грн. з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів; стягнуто з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області на користь ОСОБА_1 витрати на відрядження у розмірі 60,00 грн.

Стягнуто з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

Стягнуто з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області на користь держави судовий збір у розмірі 2604,43 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача не було дотримано вимоги статей 49-2, 42, ч.2 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із чим прийшов до висновку, що порушені права ОСОБА_1 підлягають поновленню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АРЗ СП УДСНС України у Черкаській області оскаржив його в апеляційному порядку, подавши 18 червня 2020 року апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне врахування судом першої інстанції усіх фактичних обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просив його скасувати частково в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . В решті з рішенням суду першої інстанції відповідач погоджується.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи послався на те, що відповідачем не було забезпечено переважного права позивача на залишення на роботі. Такий висновок суду, на думку апелянта, не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить наявним та дослідженим доказам у справі. Вважає, що у зв`язку з тим, що звільнення здійснювалось всіх без винятку водіїв, які працювали за трудовим договором в АРЗ СП на посадах водіїв і виконували таку ж роботу як і позивач, то застосувати переважне право ОСОБА_1 про залишення на роботі не було можливості. Також зазначає, що при здійсненні процедури звільнення позивачу було запропоновано усі наявні вільні посади в АРЗ СП УДСНС України у Черкаській області. Так,в АРЗ СП обліковувались вакантними (запропоновані ОСОБА_1 ) станом на 20.12.2019 року (і в січні 2020 року) сім посад, а саме: начальника відділення ремонту автомобільної техніки ГРАТ; начальника відділення спеціальних робіт; начальника краново-підйомного відділення групи ЛНА та ЗЖ; стропальника краново-підйомного відділення групи ЛНА та ЗЖ; слюсаря електрика з ремонту електроустаткування; слюсаря з ремонту автомобілів та слюсаря сантехніка. Крім того посилається, на те, що на час звільнення ОСОБА_1 є пенсіонером ДСНС України і йому виповнилось повних 59 років.

Окрім цього, у своїй апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції лише констатував наявність розпорядчих документів ДСНС України та Загону, але не з`ясував обставину, що в Аварійно-рятувальному Загоні відбулись скорочення чисельності або штату працівників. Наказом від 31.05.2019 року №38 ОСОБА_1 був попереджений про можливе звільнення, з яким позивач відмовився знайомитись, проте зробив відмітку про незгоду з підставами для звільнення, про що був складений акт від 03.07.2019 року. Оскільки ОСОБА_1 було попереджено про звільнення більше ніж за 6 місяців, дата фактичного звільнення - 11 січня 2020 року, вважає, що Загоном було дотримано встановлений ч.1 ст. 49-2 КЗпП України строк. Також вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права в частині часткового задоволення вимог позивача про стягнення коштів на відрядження в сумі 60 грн. за проїзд, оскільки ці витрати документально не підтверджені позивачем. Окрім цього Загін не погоджується і з висновком суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , оскільки позивачем не наведено жодного доказу, який би підтверджував його моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків чи додаткові зусилля для організації свого життя.

Відзив на апеляційну скаргу

10 липня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він посилається на те, що апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та недоведеною, а викладені в ній доводи є надуманими та не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління ДСНС України у Черкаській області залишити без задоволення, а рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 травня 2020 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 130 від 16 жовтня 2013 року ОСОБА_1 був призначений на посаду водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області. (том 1, а.с. 44)

Згідно наказу голови ДСНС України від 24 квітня 2019 року № 255 вирішено здійснити організаційно-штатні заходи у межах визначених кошторисних призначень на оплату праці організаційних структур ДСНС; внести зміни до штатів, зокрема № 25/82 АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області. Так, у структурному підрозділі «Пункт охорони здоров`я» вилучено посаду «водій» та включено посаду «водій автотранспортних засобів» зі спеціальним званням «старшина служби цивільного захисту» (том 1, а.с. 74).

Листом начальника Управління ДСНС України у Черкаській області від 29 травня 2019 року № 01-2799/01-23, начальнику АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області надано вказівку у зв`язку зі здійсненням організаційно-штатних заходів у підрозділах, підпорядкованих управлінню, а саме скорочення посад та переведення посад з категорії працівників в категорію посад начальницького складу, попередити про можливе наступне вивільнення осіб, що перебувають на посадах, з-поміж іншого, водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області (том 1, а.с. 79).

Відповідно до наказу АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 31 травня

2019 року № 38 надано вказівку попередити про можливе наступне вивільнення з роботи в АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області по ст. 40 п. 1 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності працівників), з 08 серпня 2019 року працівників, зокрема водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області ОСОБА_1 (том 1, а.с. 80).

Із змісту відомості ознайомлення працівників загону з наказом АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 31 травня 2019 року № 38 про можливе наступне вивільнення працівників вбачається, що ОСОБА_1 відмовився поставити свій підпис, зазначивши, що не згоден з підставою для звільнення. (том 1, а.с. 81)

21 грудня 2019 року ОСОБА_1 супровідним листом надано перелік вільнонайманих вакантних посад (11 вакансій), який налічував лише 7 вакансій та запропоновано обрати одну із них, про що повідомити керівництво загону до 23 грудня 2019 року.

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 надав відповідачу письмову відповідь із зазначенням, що його посада не скорочується та він залишається на ній працювати. (том 1, а.с. 88)

Листом АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 23 грудня 2019 року № 420, який надіслано поштою позивача повідомлено про неможливість подальшої роботи на посаді водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я, оскільки вона скорочена. (том 1, а.с. 89)

Наказом начальника АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 23 грудня 2019 року за № 101 ( по особовому складу) ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності працівників). (том 1, а.с. 91)

Листом від 23 грудня 2019 року № 419, надісланого поштою позивача повідомлено про звільнення з посади та запропоновано отримати трудову книжку. (том 1, а.с. 93)

Наказом АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від

13 січня 2020 року № 7 внесено зміни до п. 1 наказу АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 23 грудня 2019 року № 101 стосовно звільнення ОСОБА_1 , а саме змінено дату звільнення з 23 грудня 2019 року на 11 січня 2020 року

(т. 1, а.с. 99)

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга, подана Аварійно-рятувальним загоном спеціального призначення Управління Державної служби України не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц.

Відповідно до пункту 1 ч.1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із змісту наведеної норми убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 560/796/17 (провадження № 61-40598св18)

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача порушено вимоги статей 49-2, 42, ч.2 ст.40 КЗпП України, які регламентують порядок звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 16 жовтня 2013 року згідно наказу № 130 від 16.10.2013 року перебував у трудових відносинах із АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області, працюючи на посаді водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я.

Згідно наказу голови ДСНС України від 24 квітня 2019 року № 255 розпочато здійснення організаційно-штатні заходи у межах визначених кошторисних призначень на оплату праці організаційних структур ДСНС та внесення змін до штатів, зокрема № 25/82 АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області, відповідно до якого у структурному підрозділі «Пункт охорони здоров`я» вилучено посаду «водій» та включено посаду «водій автотранспортних засобів» зі спеціальним званням «старшина служби цивільного захисту».

Відповідно до наказу АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 31 травня 2019 року № 38 було проведено повідомлення працівників, в т.ч. ОСОБА_1 про майбутнє звільнення за ч.1 ст.40 КЗпП України ( у зв`язку із скороченням чисельності працівників) з 08 серпня 2019 року. Проте ОСОБА_1 відмовився поставити свій підпис, зазначивши, що не згоден з підставою для звільнення, про що було складено відповідний акт від 03 липня 2019 року.

21 грудня 2019 року позивачу листом надіслано перелік вільнонайманих вакантних посад (11 вакансій), який налічував лише 7 вакансій, та запропоновано обрати одну з них, про що повідомити до 23 грудня 2019 року.

Наказом від 23 грудня 2019 року за № 101 ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності працівників).

Наказом АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від

13 січня 2020 року № 7 внесено зміни до п. 1 наказу АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 23 грудня 2019 року № 101 стосовно звільнення ОСОБА_1 , а саме змінено дату звільнення позивача з 23 грудня 2019 року на 11 січня 2020 року.

Аналізуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується колегія суддів, що ознайомлюючи 03 липня 2019 року позивача з формулюванням наказу про наступне можливе вивільнення з 08 серпня 2019 року та не здійснивши звільнення працівника в зазначений період, ОСОБА_1 мав всі підстави вважати, що після спливу зазначеної в наказі АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області від 31 травня 2019 року за № 38 дати , а саме 08 серпня 2019 року, вивільнення працівника фактично не відбулося, у зв`язку із чим позивач залишається працювати на своїй посаді водія автотранспортних засобів пункту охорони здоров`я АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській області.

В подальшому, реалізовуючи свій намір по звільненню ОСОБА_1 із займаної посади за п.1ч.1ст. 40 Кзпп України, відповідач приписи закону щодо повторного персонального попередження позивача щодо наступного звільнення не виконав,чим порушив процедуру, визначену трудовим законодавством.

Крім того відповідачем в липні 2019 року не було запропоновано ОСОБА_1 перелік вакантних посад одночасно з повідомленням позивача про наступне майбутнє звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, що є порушенням вимог ч.3ст.49-2 КзПП України, яка наголошує на тому, що « одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації», в той час коли сам перелік вакантних вільнонайманих посад позивачу було надано для ознайомлення лише 21 грудня 2019 року, тобто перед самим звільненням, що підтверджується наявними матеріалами справи. Одночасно ОСОБА_1 було запропоновано в термін до 23 грудня 2019 року обрати посаду, що йому підходить та письмово повідомити про прийняте позивачем рішення стосовно обрання відповідної посади керівництво загону.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що відповідач всупереч ст. 49-2 КЗПп України не сприяв можливості реалізувати позивачу права бути переведеним на іншу вакантну посаду.

Встановивши порушення вимог закону щодо процедури звільнення позивача, суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про незаконність звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, внаслідок чого відбулося порушення його трудових прав, які підлягають судовому захисту.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягується тільки у разі поновлення на роботі, як взаємопов`язані вимоги.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для поновлення на роботі позивача,то і правильно задовольнив заявлені ОСОБА_1 вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 237-1 КзПП України передбачено, що «відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя».

Оскільки незаконними діями відповідача по звільненню позивача без достатніх правових підстав для цього, з порушенням встановленої законом процедури звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, дійсно були спричинені збитки немайнового характеру, які полягали в порушенні нормальних життєвих зв`язків і вимагали від ОСОБА_1 прикладенні додаткових зусиль для відновлення стану, який передував незаконному звільненню, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо можливості стягнення із Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській областіна користь ОСОБА_1 моральної шкоди - 5000 гривень, розмір якої відповідає критеріям розумності,співмірності та справедливості.

Таким чином, оцінивши наявні по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наведені відповідачем АРЗ СП У ДСНС України у Черкаській областів апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції з наданням належної правової оцінки всім фактичним обставинам даної справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами не вбачає.

Керуючись ст.ст. 258, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області- залишити без задоволення.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області про поновлення на роботі, стягнення витрат на відрядження і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції - залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.В. Нерушак

Л.І. Василенко

Повний текст постанови складений 05 жовтня 2020 року.