печерський районний суд міста києва
11 березня 2020 року Печерський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Бусик О.Л.
при секретарі судових засідань - Диба І.Б.
учасники справи:
відповідач: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація
третя особа: Київська міська рада (Київська міська державна адміністрація)
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Київська міська рада (Київська міська державна адміністрація) про визнання протиправної відмови у приватизації житла та зобов`язання вчинити певні дії,
У липні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправної відмови у приватизації житла та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що він з народження постійно проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира є неприватизованою та належить територіальній громаді м. Києва. У 1971 році було надана родині ОСОБА_2 у користування на підставі ордерів №2390 та № 2391. Вказану квартира позивач не приватизував, не відчужував. Звернувшись до відповідача з проханням приватизувати квартиру, відповідач відмовив, посилаючись на те, що квартира перебуває у власності іншого користувача. Проте, як вбачається з іншого листа відповідача, квартира перебуває у комунальній власності. Враховуючи зазначене, позивач просив визнати протиправною відмову відповідача у приватизації житла та зобов`язати вчинити дії, необхідні для приватизації.
Ухвалою судді від 01 серпня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
Відзиву, заяв або клопотань від відповідача не надходило.
Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подали. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом встановлено, що позивач з народження постійно проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира є неприватизованою та належить територіальній громаді м. Києва. У 1971 році було надана родині ОСОБА_2 у користування на підставі ордерів №2390 та № 2391.
Позивач звернувся до відповідача для приватизації квартири адресою: АДРЕСА_1 .
Однак листом Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 105/01-2975/В-06/4 від 20.12.2017 року отримав відмову в приватизації.
Згідно листа Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 105/01-2975/В-06/4 від 20.12.2017 року відмовою стало те, що квартира, яку просить позивач приватизувати, перебуває у приватній власності іншої особи на підставі договору купівлі-продажу.
Крім того, листом Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 105/02-08/8996/13 від 25.04.2019 року повідомила, що квартира перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва
Суд приходить до висновку, що така неоднозначна відмова органу приватизації порушує права позивача на приватизацію кваритири з наступних підстав.
Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України.
Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли в зв`язку з приватизацією житла, відмови уповноваженого органу в проведенні приватизації, виникають з житлових правовідносин та повинні розглядатися судом в порядку цивільного судочинства.
Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.
Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.
Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені в Законі України "Про приватизацію державного житлового фонду", який прийнято 19.06.92 р. за N 2482-XII.
Зазначеним Законом регламентований порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом, з обмеженнями, визначеними п. 2 ст. 2 цього Закону.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), житлові приміщення в гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам`яток садово - паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв, квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають у аварійному стані, квартири (будинки, кімнати), які віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки) житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС".
У судовому засіданні встановлено, що займана позивачем квартира належить до об`єктів приватизації та не входить до переліку тих об`єктів, які не підлягають приватизації.
Статтею 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року передбачене, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Згідно з п. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом.
Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів, наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України N 396 від 16 грудня 2009 року затверджене "Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформлюються згідно цієї процедури, в т. ч. і рішення органу приватизації.
За таких обставин рішення відповідача, якими відмовлено позивачу в оформленні передачі в приватну власність та приватизації прийняте неправомірно, без врахування норм законодавства, порушують право позивача на отримання житла у власність, а тому є незаконним.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути втому числі і визнання права.
Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" та "Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян" затверджене Наказом МЖКГ N 396 від 16 грудня 2009 року, встановлюють порядок передачі квартир в приватну власність.
Так, зокрема, наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого, оформити відповідне свідоцтво.
Зазначена процедура передбачена ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", відповідно до якої приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених Законом.
Приймаючи такий акт, суб`єкт владних повноважень може ставати учасником цих правовідносин виключно як носій владних повноважень, завдяки яким він забезпечує можливість громадянам реалізувати своє право на житло.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, виходячи з того, що позивач був вселений до спірної квартири на законних підставах, законність його проживання ніхто не оспорює, позивач в установленому порядку звернувся із заявою про приватизацію, суд вважає, що відповідач незаконно відмовив позивачу в приватизації, порушивши його право на житло, яке підлягає захисту судом шляхом та зобов`язання відповідача розглянути питання щодо безкоштовної передачі у приватну власність кімнати, яке займає позивач.
Таким чином, при вирішенні даної справи суд застосовує принцип верховенства права з врахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, зокрема висновки Суду у справах "Панченко проти України" (п. 51) та "Рисовський проти України" (п. 71).
У справі "Панченко проти України" ЄСПЛ констатував, що заявник мав "легітимні сподівання" отримати в свою приватну власність житло (пункт 51 рішення ЄСПЛ у справі "Панченко проти України").
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, дата набрання чинності для України 11.09.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен має право на справедливий розгляд його незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав щодо зобов`язання відповідача вчинити необхідні дії з приватизації квартири не передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України та в порядку цивільного судочинства не визначено можливості зобов`язання органів державної влади та місцевого самоврядування до вчинення певних дій.
До того ж, суд, захищаючи порушені права громадян, не може підміняти функції окремих органів, в тому числі і органів приватизації. Процедура приватизації має бути здійснена у чіткій відповідності вимогам законодавства, тому суд визнає за позивачем право на приватизацію та зазначає, що останній має право звернутись до відповідача з наданням необхідних документів для реалізації зазначеного права.
Враховуючи наведене, та керуючись ст. ст. 19, 41, 47 Конституції України, ст. ст. 1, 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст. ст. 1-3, 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст. ст. 16, 344 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Київська міська рада (Київська міська державна адміністрація) про визнання протиправної відмови у приватизації житла та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, надану ОСОБА_1 у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )
Повний текст судового рішення складено 19 березня 2020 року.
Суддя О.Л. Бусик