ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2020 року м. Херсон

справа № 766/7991/2017

провадження № 22-ц/819/439/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кузнєцової О.А.,
суддів:Бездрабко В.О.,
Радченко С.В.,
секретарДундич А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області у складі судді Матвєєвої Н.В. від 25 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 - державного реєстратора Херсонської філії ДП «Державний інститут судових економіко - правових та технічних експертних досліджень», Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначали, що 08 травня 2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк), було укладено Кредитний договір №HEN0GK00000018, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 29 500 доларів США. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ОСОБА_1 та Банком 08 травня 2007 року було укладено Договір іпотеки №HEN0GK00000018, предметом якого є двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому позивачам стало відомо про перехід права власності на предмет іпотеки до Банку на підставі рішення державного реєстратора Рилєєва О.О. Херсонської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень від 05 грудня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позивачі вважають зазначене рішення державного реєстратора від 05 грудня 2016 року незаконним та безпідставним, оскільки воно суперечить нормам чинного законодавства України та умовам укладеного договору іпотеки. Так позивачами зазначено наступні порушення, допущенні під час реєстрації права власності на іпотечне майно:

- всупереч частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не проводив оцінку предмета іпотеки на момент набуття права власності;

- нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є постійним місцем проживання позивачів та інших членів сім`ї, інше нерухоме майно у них відсутнє, тому дії державного реєстратора щодо реєстрації за Банком права власності на предмет іпотеки суперечать Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- в іпотечній квартирі зареєстрований та проживає малолітній син позивачів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Будь-яких відомостей і даних, які б свідчили про дотримання державним реєстратором порядку, встановленого нормами Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Закону України «Про охорону дитинства» не встановлено;

- рішення державного реєстратора Рилєєва О.О. ґрунтоване на неукладеному Іпотечному договорі. Вбачається, що підставою виникнення права власності у Банку став договір іпотеки, серія та номер НОМЕР_1 , виданий 08 травня 2008 року. Проте такий договір іпотеки з Банком 08 травня 2008 року ОСОБА_1 ніколи не укладала. Договір іпотеки було укладено 08 травня 2007 року.

На підставі наведеного позивачі просили суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 05 грудня 2016 року, індексний номер: 32725567 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , зареєстрованого державним реєстратором Рилєєвим Олександром Олександровичем Херсонської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень»;

- скасувати запис № 17819687 від 05 грудня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за Банком, на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 .

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 25 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, а також на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відзивів (заперечень) на скаргу до апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у визначених цивільним процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для його задоволення, оскільки реєстрація права власності на предмет іпотеки за Банком була проведена всупереч вимогам договору про іпотеку та вимогам чинного законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 08 травня 2007 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Кредитний договір №HEN0GK00000018, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 29 500 доларів США на строк з 08 травня 2007 року по 25 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ОСОБА_1 та Банком укладено договір іпотеки №HEN0GK00000018 від 08 травня 2007 року (т.1 а.с.22-27).

Згідно п.33.3 та п.33.4 іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Сторони зазначили, що вартість предмета іпотеки складає 37 000 доларів США, що еквівалентно 186 850 грн.

Згідно п.33.2 цього договору, іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця ОСОБА_1 за кредитним договором від 08 травня 2007 року №HEN0GK00000018 по поверненню кредиту, наданого у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 29 500 доларів США, на строк з 08 травня 2007 року по 25 травня 2017 року.

Відповідно до п.22 цього Договору, у випадку порушення Кредитного договору позичальником або цього договору Іпотекодавцями Іпотекодержатель направляє Іпотекодавцям та /або позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом 30 денного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку», на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріусу або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України.

Згідно п.27 цього договору, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку»; продажу предмета будь-якій особі та будь-яким способом, в томі числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавці надають іпотеко держателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавців, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

З реєстраційної справи за індексним номером 32725567 від 05 грудня 2016 року, витребуваної судом першої інстанції з ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертиз», вбачається, що у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором Банк звернувся до Державного реєстратора Херсонської філії ДП «Державний інститут судових економіко - правових та технічних експертних досліджень» Рилєєва О.О. із заявою про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки (т.1 а.с.108-109).

Державним реєстратором Херсонської філії ДП «Державний інститут судових економіко - правових та технічних експертних досліджень» Рилєєвим О.О. 05 грудня 2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано право власності на квартиру за Банком (т.1 а.с.111).

Банком для проведення державної реєстрації права власності державному реєстратору було надано вимогу про усунення порушення від 10 жовтня 2016 року, спрямовану на адресу ОСОБА_1 . Цією вимогою Банк попереджає, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, Банк зі спливом цього строку здійснить звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого прирівнюється відповідне застереження, викладене в договорі іпотеки в пунктах 27 (т.1 а.с.116). Даних про отримання зазначеної вимоги Банку позивачем ОСОБА_1 до реєстраційної справи не долучено.

Також в реєстраційній справі міститься довідка про заборгованість за кредитним договором станом на 30 листопада 2016 року, Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, сформована державним реєстратором Рилєєвим О.О., в якій зазначені відомості про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 та договір іпотеки № 1251 від 08.05.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Олійник І.І., предметом якого є вказана квартира (т.1 а.с.112-114, 121).

Позивач зареєстрована у спірній квартирі разом зі своєю сім`єю та використовує її як місце свого постійного проживання. Іншого житла не має та згоди на відчуження квартири не надавала (т.1 а.с.15; т.2 а.с.95-96).

Зі свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є позивачі по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 05 травня 2017 року, малолітній ОСОБА_3 зареєстрований в спірній квартирі АДРЕСА_3 (т.1 а.с.15,16).

Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пунктів 57,61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Із матеріалів справи вбачається, що умовами іпотечного договору від 08 травня 2007 року, зокрема підпуктом 16.7.1 пункту 16.7 Договору іпотеки, передбачено, що іпотекодержатель має право, доки він залишається власником заставної, з метою задоволення своїх вимог і в порядку, передбаченому пункту 22 цього Договору, звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані.

Згідно з пунктом 22 Договору іпотеки у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

Із наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю та боржнику (позичальнику) письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, заперечуючи проти задоволення вимог позову, Банк зазначав, що надав державному реєстратору всі документи, які необхідні для реєстрації предмета іпотеки. Зокрема зазначав, що відповідно до вимог закону на адресу позивача було направлено повідомлення - вимога про порушення зобов`язання за кредитним договором та наслідки у разі невиконання такої вимоги. Оригінали повідомлень та докази надсилань листів містяться у відповідача у реєстраційній справі.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що направлене Банком повідомлення на адресу позивача не відповідає вимогам частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (т.1 а.с.116).

Так, в надісланому Банком ОСОБА_1 10 жовтня 2016 року повідомленні, Банк попереджає, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання в 30 денний строк з дня отримання вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» зі спливом цього строку має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою - покупцем або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки.

Банком не надано суду доказів на підтвердження надіслання ним ОСОБА_1 повідомлення, в якому Банк вимагає від неї повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії, штрафних санкцій, які нараховані на день повернення кредиту в 30 денний строк з дня отримання цієї вимоги, а також про те, що Банк у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання в 30 денний строк з дня отримання вимоги, має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою - покупцем або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки. Також суду не надано доказів отримання такого повідомлення позивачкою ОСОБА_1 . Під час судового розгляду представник позивачів повідомив про неотримання таких повідомлень ОСОБА_1 від банку. Зазначене ставить під сумнів відправлення Банком такого повідомлення ОСОБА_1 . Окрім того, в матеріалах реєстраційної справи відсутні докази - документи, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя.

Отже, доводи апеляційної скарги Банку про надіслання позивачу як іпотекодавцю повідомлення, яке містить вимоги про усунення порушень та змісту порушених зобов`язань у відповідності до норм чинного законодавства, та отримання позивачем такого повідомлення є безпідставними та не підтверджені зібраними у справі доказами.

Частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Вказана норма також закріплена у частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час реєстрації за Банком права власності на предмет іпотеки).

Як встановлено судом першої інстанції, для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідна оцінка вартості предмету іпотеки не надавалась.

Отже, аналізуючи вище встановлене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності у зв`язку з наявністю у неї боргу та його розміру, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності (станом на 05 грудня 2016 року) не проводилась.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19).

Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) і підстав відступати від зазначеного судового рішення не вбачається.

Таким чином, зважаючи на те, що квартира, яка є предметом іпотеки, не перевищує загальну площу 140 кв.м. для квартири, є єдиним місцем проживання позивачки та членів її сім`ї, і будь-якого іншого нерухомого житлового майна у власності позивача не має, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Тобто, у державного реєстратора Херсонської філії ДП «Державний інститут судових економіко - правових та технічних експертних досліджень» Рилєєва О.О. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за Банком.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за Банком була проведена всупереч вимогам договору про іпотеку та вимогам чинного законодавства, зокрема статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки такі доводи спростовані змістом указаного Закону та викладеними вище правовими висновками Великої Палати Верховного Суду.

Безпідставними є також посилання апелянта на те, що суд не може зобов`язати державного реєстратора скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за Банком права власності на предмет іпотеки, оскільки задоволення таких вимог не передбачено нормами чинного законодавства.

Так, оскільки рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є також скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди Банку з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи і зводяться до переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Проте колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо однієї із заявлених позивачами підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом першої інстанції встановлено, що під час здійснення реєстрації права власності за Банком державним реєстратором не враховано права малолітньої дитини ОСОБА_1 , яка була зареєстрована у спірній квартирі і мала права на користування нею, що суперечить ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 СК України, ч.2 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», та є однією із підстав для задоволення заявлених вимог.

Однак, з матеріалів справи вбачається та підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05 травня 2017 року, що ОСОБА_3 , який відповідно до свідоцтва про народження (т.1 а.с. 16) є сином позивачів по справі, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 (т.1 а.с.15). Тобто договір іпотеки №HEN0GK00000018 від 08 травня 2007 року був укладений до дати народження та реєстрації дитини за вказаною адресою, що порушує засвідчений позивачем п. 18.12 договору іпотеки №HEN0GK00000018 від 08 травня 2007 року, яким іпотекодавець зобов`язалася не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без письмової згоди на це Іпотекодержателя.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зазначений в даній частині рішення помилковий висновок суду першої інстанції вцілому не впливає на результат розгляду справи щодо задоволення позовних вимог на підставі заявлених позивачами інших підстав, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384,390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 25 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А.Кузнєцова

Судді: В.О.Бездрабко

С.В.Радченко