КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8750/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клішина Дениса Андрійовича, державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Макарова Олега Вячеславовича, ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Капітал-Буд», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії та скасування запису про право власності,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А., державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Макарова О.В., ОСОБА_2 , ТОВ «Альфа-Капітал-Буд», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії та скасування запису про право власності.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 37 600,00 грн.

8 травня 2020 року представник приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А.- адвокат Мороз В.П. направив до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив стягнути з позивача на користь відповідача 24 500 грн судових витрат на оплатуправничої допомоги.

На обґрунтування заяви зазначено, що під час ухвалення судового рішення від 23 квітня 2020 року судом не було вирішено питання про судові витрати на правничу допомогу, обґрунтування розміру та необхідності стягнення яких вичерпно було зазначено у відзиві на позовну заяву.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А. витрати на правничу допомогу у розмірі 24 500 грн.

В апеляційній скарзі на вказане додаткове рішення суду представник позивача- адвокат Колесник К.А. просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у стягненні судових витрат відмовити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції позбавив позивача права заперечити проти стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір стягнення не відповідає вимогам закону, а процесуальних підстав для стягнення заявленої суми не було.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Клішин Д.А.в особі представника - адвоката Мороз В.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного додаткового рішення.

Як на підставу своїх заперечень зазначив, що суд першої інстанції в повній мірі забезпечив право сторін на змагальний процес, розмір витрат приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А. є розумним та відповідає вимогам закону, за обставин справи були усі правові підстави для стягнення судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А., державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Макарова О.В., ОСОБА_2 , ТОВ «Альфа-Капітал-Буд», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії та скасування запису про право власності відбувався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву представник приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А. - адвокат Мороз В.П. повідомив суду, що у зв`язку з розглядом зазначеної справи відповідач очікує понести судові витрати у розмірі 24 500 грн на оплату послуг АО «Супрема Лекс» з надання професійної правничої допомоги. Вказавши, що докази сплати відповідних коштів, а також детальні розрахунки будуть додатково надані суду з окремою заявою, в прохальній частині відзиву представник просив стягнути судові витрати у розмірі 24 500 грн з позивача на користь відповідача.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу шляхом їх стягнення у розмірі 37 600,00 грн з ОСОБА_1 на його користь.

Під час ухвалення вказаного рішення суду розподіл судових витрат приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А. на правничу допомогу не проводився.

За змістом статей 269 - 271 ЦПК України після проголошення рішення суд, що ухвалив його, не може, як правило, сам скасувати або змінити власне рішення. Тому, за загальним правилом, допущені недоліки судового рішення виправляються вищестоящим судом. Проте суд має ряд повноважень, передбачених цими положеннями, з усунення недоліків чи доповнення ухвалених ним рішень. Такими повноваженнями є виправлення описок та арифметичних помилок в судовому рішенні, ухвалення додаткового рішення або роз`яснення рішення суду.

Статтею 270 ЦПК України, встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частина третя, п`ята статті 270 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

За приписами статей 133, 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 134 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження своїх вимог про стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, представником відповідача до відзиву на позовну заяву надано ордер на надання правової допомоги серії КВ № 827137 від 20 лютого 2020 року та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 5509 від 19 червня 2014 року, а до заяви про ухвалення докового рішення належним чином засвідчені копії: договору про надання правової допомоги (про надання професійної правничої допомоги), укладеного 11 лютого 2020 року між АО «Супрема Лекс» в особі керуючого партнера Мороза В.П. та ОСОБА_5 ; акту № ОУ-0605220 здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 24 500 грн, підписаного цими особами 6 травня 2020 року; квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0..1 від 12 лютого 2020 року про фактичну оплату послуг з надання правової допомоги АО «Супрема Лекс» згідно укладеного договору від 11 лютого 2020 року на суму 24 500 грн.

Тобто, вказана сума сплачених коштів узгоджується з попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат відповідача, наведеним у відзиві на позовну заяву.

До відзиву також було долучено докази надсилання його копії та доданих документів іншим учасникам справи, у тому числі і ОСОБА_1 на адресу, зазначену у позовній заяві, утім клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до закінчення розгляду справи подано не було, хоча відповідь на відзив представником позивача - адвокатом Колесником К.А. подавалася.

У зазначеній відповіді на відзив представник позивача щодо розміру судових витрат лише відзначив те, що позивачем, як і відповідачем-1, складений орієнтовний розрахунок як передбачення можливого обсягу витрат. Детальний опис та підтвердження понесення витрат на правничу допомогу буде здійснено у порядку, передбаченому частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Тим самим спростовуються доводи представника позивача про те, що суд першої інстанції позбавив позивача права заперечити проти стягнення судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

При цьому, як встановлено вище, розгляд справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, тому відповідно до вимог частин третьої, четвертої статті 270 ЦПК України додаткове рішення було ухвалене в тому самому порядку, що й основне судове рішення, і необхідності викликати сторони в судове засідання не встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що відповідачем доведено понесення ним витрат за надання професійної правничої допомоги по даній справі у розмірі 24 500 грн в суді першої інстанції, які підлягають стягненню з позивача на його користь, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Представником позивача не доведено неспівмірності даних витрат, які підлягали розподілу між сторонами, хоча це є його процесуальним обов`язком згідно положень частини п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Колесник К.А. зазначив, що заявлений відповідачем розмір судових витрат на правничу допомогу є нереальним та не відповідає критеріям розумності, тоді як у позовній заяві було заявлено попередній розрахунок судових витрат на загальну суму 245 000 грн, з яких 150 000 грн - на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги про те, що адвокат Мороза В.П. є одночасно представником відповідачів приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А. та ОСОБА_2 , а відзиви на позовну заяву є схожими між собою, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що кожен з учасників справи реалізує свої процесуальні права та несе процесуальні обов`язки незалежно один від одного і від представництва їхніх інтересів в суді.

Також є безпідставними посилання представника позивача про те, що у суду не було процесуальних підстав для стягнення заявленої суми судових витрат з огляду на недотримання відповідачем п`ятиденного строку для подання доказів таких витрат після ухвалення рішення суду.

Встановлено, що судове засідання й відповідно судові дебати у справі не проводилися; в матеріалах справи відсутні докази отримання приватним нотаріусом КМНО Клішиним Д.А. копії рішення суду від 23 квітня 2020 року; як зазначив представник відповідача, тільки 6 травня 2020 року він дізнався про дане рішення суду після його оприлюднення в ЄДРСР; а заява про ухвалення додаткового судового рішення направлена до суду першої інстанції 8 травня 2020 року.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса КМНОКлішина Д.А. судових витрат на правничу допомогу у розмірі 24 500 грн в даній справіухвалено в межах заявлених сторонами вимог, відповідно до положень матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній