Справа № 362/1042/20
Провадження № 2/362/1451/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2020 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Ковбеля М.М.,

за участю секретаря - Сілецької М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Васильків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 11 серпня 2010 року по 03 травня 2017 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Однак, на початку березня 2017 року, внаслідок неправомірної поведінки відповідача, вона була змушена переїхати на орендовану квартиру. Донька весь час залишилась проживати з нею, спорів щодо її місця проживання дитини не виникало. Відповідач час від часу відвідував доньку, вони разом проводили дозвілля, жодних обмежень в спілкуванні та перешкод в спілкуванні батьку з донькою вона не чинила.

Як стверджує позивач, 04 жовтня 2017 року відповідач, не повідомивши її, забрав доньку з їхнього з нею місця проживання, на її телефонні дзвінки він не відповідав, та через деякий час, вона дізналась що її донька знаходиться за його місцем проживання.

Зі слів позивача, на даний час не існує жодних виключних обставин, за яких їхня донька може бути розлучена з матір`ю, вона має житло, яке відповідає санітарно-гігієнічним умовам, для доньки облаштована окрема кімната, що підтверджується актом обстеження умов проживання. Крім того, вона має постійне місце роботи та достатній рівень доходу, що дає можливість забезпечити її та дитину.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з підстав, в ньому наведених, просили задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні в задоволенні позову просили відмовити, посилаючись на те, що для дитини буде краще проживати з батьком, виховання зі свого боку він гарантує, що зробить усе можливе для повноцінного розвитку своєї дитини, створить для неї всі необхідні умови, щоб донька виросла у сім`ї де її люблять.

Представники третьої особи в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, посилаючись на висновок про недоцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області №362/2122/17 від 03.05.2017 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданого 22.02.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області №526 від 13.12.2018 року, визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №120595672 від 13.04.2018 року за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до заяви ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, остання стверджує, що її письмові пояснення, які вона надавала ОСОБА_2 не відповідають дійсності та обставинам справи, були здійсненні під психологічним тиском та фізичним залякуванням.

Згідно акту обстеження умов проживання служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.08.2019 року, яке проводилось за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає позивач санітарно гігієнічні умови відповідають нормі, квартира простора, зроблений сучасний ремонт, в наявності меблі, сучасна побутова техніка та предмети інтер`єру.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП з 21.11.2018 року, разом з тим доказів отримання доходу від діяльності ФОП позивачем не надано.

Відповідно до довідки про проходження обов`язкових психіатричних оглядів серії 12ЯЯУ №090467, ОСОБА_1 на обліку не перебуває.

Відповідно до довідки №396198 від 06.04.2018 року, ОСОБА_1 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

Відповідно до довідки Міністерства внутрішніх справ України серії АА №0615293, ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи не погашеної несудимості не має.

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20.03.2017 року відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме, що 11.03.2017 року ОСОБА_2 вчинив сварку з дружиною ОСОБА_1 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11.05.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради Київської області та Cлужба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 20.09.2018 року, Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.01.2019 року, Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Відповідно до висновку Васильківської районної державної адміністрації 3916/6-23 від 31.07.2020 року, недоцільно визначати місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю.

Більш того, в судовому засіданні була опитана дитина ОСОБА_3 , яка зазначила, що бажає проживати з батьком, а з мамою лише бачитися та спілкуватися, оскільки мати під час їхнього спільного проживання неодноразово залишала її на тривалий період з незнайомими їй людьми, через що остання боїться проживати разом з матір`ю.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386(ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 141 СК України на батьків покладені рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Право батька, матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом, закріплено положеннями ст. 153 СК України.

При цьому, у відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Принцип ст.6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

У відповідності до вимог ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з положеннями ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Аналогічна норма міститься і в ст.7 СК України, яка передбачає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Як вбачається з положень п.18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Тому при вирішенні спору щодо визначення місця проживання дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі.

А встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Однак, Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду у справі № 61-327цс18 у постанові від 17 жовтня 2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини,бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Суд виходить в першу чергу з найкращих інтересів дитини, з урахуванням висновку Васильківської районної державної адміністрації, встановлених умов проживання дитини у місці проживання батька, його ставлення до дочки та інших встановлених фактичних обставин справи, та враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази того, що протягом усього часу, за який позивачка проживає окремо від доньки, нею вчинялись активні дії щодо здійснення своєї батьківської відповідальності та налагодження із донькою добрих стосунків, а перебування доньки в сім`ї позивачки може негативно вплинути на її виховання та здоров`я, врахувавши образ життя позивачки, яка не заперечувала той факт, що протягом тривалого часу проживала за кордоном, малолітній вік дитини та умови її теперішнього проживання, виходячи виключно із найкращих інтересів малолітньої дитини, та прийшов до висновку, що розлучення малолітньої дитини з батьком потягне за собою докорінну зміну сталого життєвого устрою дитини: зміну місця проживання, побутових умов, оточення, а наслідки можуть негативно вплинуть на психічний стан малолітньої дитини, яка потребує знаходження у звичному для себе оточенні рідних, яким вона довіряє та до яких відчуває особливу прив`язаність.

На думку суду, позивач не позбавлена права на особисте виховання доньки іншим шляхом, зокрема, шляхом визначення порядку її участі у спілкуванні та вихованні дитини. Здійснюючи таку участь, відповідачка має можливість налагодити із донькою відповідний контакт та відновити її прихильність і довіру до себе.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Враховуючи викладене,керуючись ст.ст. 7, 19, 141, 153, 155, 157-159 СК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Ковбель