Житомирський апеляційний суд
Справа №280/1363/16-ц Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №280/1363/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та права власності на 1/2 частину квартири, стягнення компенсації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О. у м. Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 . Просила: встановити факт проживання її та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 березня 2009 року по 26 липня 2013 року; визнати спільним майном сторін кімнату за адресою: АДРЕСА_1 , пральну машину LG F1022ND, холодильник Nord 275-012, телевізор SATURN 32 LCD, натяжну стелю; визнати за нею право власності на Ѕ частину вищевказаної кімнати; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в сумі 2 500 грн. за частку в рухомому майні та облаштуванні натяжної стелі.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з березня 2009 року по липень 2013 року вони із ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу: спільно вели господарство та мали сімейний бюджет, піклувалися один про одного. Вони разом постійно проживали спочатку в будинку її батьків, а у подальшому - у орендованому житловому приміщенні, де вона для них готувала їжу та прала речі, тобто також були пов`язані спільним побутом. У 2011 році ними була придбана пральна машина, холодильник та телевізор. На початку літа 2012 року її мати підшукала для них кімнату в гуртожитку, яку власник планував продати, та внесла аванс у розмірі 5 000 грн. у рахунок майбутнього придбання даної квартири. Після цього вони із відповідачем переїхали в дану кімнату, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та у цьому житлі продовжили фактичні шлюбні стосунки. Через нестачу одночасно коштів на все вирішили спочатку купити квартиру, а вже потім зареєструвати шлюб. У 2012 році за спільні кошти вони купили житло, яке оформили на відповідача, та зробили в оселі ремонт і натяжну стелю. Шлюб зареєстрували 27 липня 2013 року. Після реєстрації шлюбу продовжували проживати у вищезазначеній кімнаті, але навесні 2016 року відносини між ними погіршилися та відповідач вигнав її з кімнати. Наразі вона вимушена проживати у своїх батьків. Вважає, що має право на Ѕ частку спільної кімнати в гуртожитку, а також на компенсацію за спільне рухоме майно та облаштування стелі, чим користується відповідач.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки показанням свідків та поясненням відповідача, який фактично визнав те, що у період із березня 2009 року по липень 2013 року вони із нею проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу: підтримували фактичні шлюбні стосунки, вели спільне господарство та сімейний бюджет, піклувалися один про одного. Судом обставини їх спільного з відповідачем проживання перекручені та дійсним обставинам надана неправильна оцінка. Так, на початку літа 2012 року вони переїхали у квартиру, що представляє собою одну кімнату в гуртожитку, яку в майбутньому й планували придбати для проживання їх із відповідачем сім`ї. Із цією метою її мати внесла аванс у розмірі 5 000 грн. та передала кошти в рахунок майбутнього придбання нерухомості, що крім показань матері підтверджується розпискою продавця про отримання грошей, яку суд не прийняв до уваги та не мотивував, чому відхилив належний доказ. Після внесення авансу вони із відповідачем переїхали проживати в кімнату. Відповідач запропонував спочатку купити дану кімнату, а вже потім зібрати гроші на весілля та зареєструвати шлюб. На купівлю кватири коштів не вистачало і вони позичили їх, а також вона надала свої особисті кошти та спільними зусиллями вони купили житло, оформивши його 04 жовтня 2012 року на відповідача. Вона надала суду докази, що у період спільного проживання та придбання майна вона окрім пенсії по інвалідності отримувала ще й заробітну плату, тоді як відповідач не довів, що отримував у цей же період будь-який дохід, а його твердження відносно щомісячної зарплати в розмірі 2 000 грн. нічим не підтверджується. Наполягає на тому, що вони із відповідачем у період із 01 березня 2009 року по 26 липня 2013 року підтримували особисті стосунки характерні для сімейних, не перебуваючи при цьому в іншому шлюбі, та у цей період їх спільного із відповідачем проживання однією сім`єю вони придбали майно домашнього вжитку та кімнату. Вважає справедливим визнати майно об`єктом їх із відповідачем спільної сумісної власності, тому що на нього поширюються положення глави 8 СК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до змісту частини першої ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що у період із 2009 року та до реєстрації шлюбу сторони зустрічалися і планували створення сім`ї та періодично проживали у батьків позивача і у найманому житлі, а тому дійшов висновку про те, що періодичне спільне проживання сторін у вказаний період не свідчить про наявність спільного бюджету, ведення спільного господарства, тобто у них не склалися притаманні подружжю відносини. У задоволенні решти вимог відмовлено з тих мотивів, що вони є похідними від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю та спірне майно набуте до реєстрації шлюбу.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи.

Відповідно до частини першої ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Разом із тим, за розумінням частини другої ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (частина друга ст.74 СК України).

Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Так, за положеннями статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою, якщо встановлено: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

За таких обставин, вирішуючи питання, чи є майно спільною сумісною власністю сторін, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. При встановленні факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та придбання ними у цей період майна за спільні сумісні кошти для потреб сім`ї не має значення на ім`я кого із таких осіб, які перебували у фактичних шлюбних стосунках, майно було придбано або оформлено. Має значення для визначення осіб такими, що перебували у фактичних шлюбних відносинах у певний період, із метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, встановлення судом факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно та спільна участь сторін коштами або працею в набутті цього майна для потреб сім`ї.

Зі змісту частини першої ст.70 СК України слідує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Із ксерокопії договору купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2012 року вбачається, що продавець ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_4 , передав у власність (продав), а покупець ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 (а.с.48 т.1).

У матеріалах справи відсутні докази того, що договір купівлі-продажу або його окремі частини були б визнані у судовому порядку недійсними, а тому, виходячи із зворотного, договір вважається чинним, а його умови - дійсними.

У пункті 3 вищевказаного договору купівлі-продажу квартири прописано, що продаж вчинено за 40 000 грн., із яких отримані представником продавця до підписання цього договору 20 000 грн., а ще 20 000 грн. має бути сплачено в термін до 10 листопада 2012 року. Отримання грошей підтверджується розпискою продавця або його представника і не вимагає нотаріального посвідчення.

Як убачається із витягу про державну реєстрацію прав та відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на квартиру, яка складається із однієї житлової кімнати площею 14 кв.м, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , тобто на відповідача (а.с.10,49 т.1).

У суді апеляційної інстанції позивач надала суду для огляду оригінал довіреності, посвідченої 22 серпня 2012 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурбан Т.М. за реєстровим 707, тобто оригінал довіреності, за якою діяв представник ( ОСОБА_4 ) від імені продавця ( ОСОБА_3 ) при укладенні правочину купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому позивач пояснила, що дану довіреність представник продавця віддав матері позивача як доказ того, що після підписання договору гроші за кімнату були сплачені у повному обсязі до 10 листопада 2012 року та гроші сплачувала саме її мати.

ОСОБА_2 та його представник не змогли надати пояснень тій обставині, чому оригінал довіреності представника продавця знаходиться у матері позивача, а не у відповідача або його матері, якщо за версією сторони відповідача останній не перебував у фактичних шлюбних відносинах із позивачем на час придбання на його ім`я кімнати в гуртожитку та начебто сплачував за кімнату особисті кошти.

У даному контексті заслуговує на аналіз розписка, яка міститься на аркуші 44 тому 1-го матеріалів справи, на яку суд першої інстанції уваги не звернув та оцінки якій не надав. Проте із змісту розписки вбачається, що 07 вересня 2012 року представник продавця отримав від матері позивача в рахунок оплати за кімнату за договором купівлі-продажу аванс у розмірі 5 000 грн. Разом із тим, сторони іншої кімнати у спірний період не придбавали.

Отже, сукупність вищевказаних документів та надання їх суду саме стороною позивача свідчать про те, що купівля кімнати відбулася, у тому числі, за участі позивача та її коштів, а наявність оригіналу довіреності у матері позивача є своєрідною заміною розписки, яку продавець або його представник мали надати за умовами договору купівлі-продажу при здійсненні із ними повного розрахунку за кімнату в гуртожитку, чим підтверджується виконання зобов`язання. Окрім того, відповідач не спростував належним та допустимими доказом даних фактів, оскільки не надав суду розписку продавця або його представника про отримання ними грошей, що передбачено умовами правочинну.

Заслуговує на увагу й та обставина, що ОСОБА_1 зареєстрована у спірній кімнаті з 02 листопада 2012 року, тобто принаймні відразу після її купівлі (04 жовтня 2012 року), що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Коростишівська комунальна служба» (а.с.45 т.1). Така реєстрації відбулася за згодою відповідача, що останнім не заперечується. Пояснення даній обставині, тобто, для чого реєструвати начебто у особистому житлі начебто сторонню особу, не були переконливими зі сторони відповідача та його представника.

Окрім того, свідок ОСОБА_5 , яка була судом приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань, розповіла, що з 2009 по 2010 рік сторони разом проживали у хаті матері позивача як сім`я, а згодом разом купили квартиру.

Свідок ОСОБА_6 , яка також допитана судом з додержанням вимог процесуального законодавства, показала, що з 2011 по 2012 рік сторони проживали у неї на квартирі як сім`я, а до того, з 2009 року, - проживали в оселі матері позивача. Проживали вони разом як чоловік та жінка. Брат позивача подарував їм м`який куточок. Сторони вели спільне господарство та купували речі.

Колегія суддів критично відноситься до показань матерів позивача та відповідача (свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ), оскільки вони є зацікавленими особами.

Недотримання письмової форми договору найму житла, з огляду на інші докази досліджені судом, не спростовує показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та факту постійного сталого проживання сторін разом на квартирах у період, починаючи з 2009 року і до 2012 року, тобто до придбання власної оселі, а після цього періоду та до реєстрації у 2013 року шлюбу - підтримання фактичних шлюбних стосунків до офіційного їх оформлення.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному дослідженні наявних у справі доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла до переконання, що сторони з 01 березня 2009 року по 26 липня 2013 року проживали спочатку в оселі матері позивача, потім - на квартирі, а згодом - у спірній кімнаті, як одна сім`я без реєстрації шлюбу, оскільки у цей період вони постійно спільно проживали та були пов`язані спільним побутом (вели спільне господарство, побут та сімейний бюджет), а також мали взаємні права та обов`язки, які притаманні подружжю, хоча через життєві обставини (нестачу коштів тощо) зразу не зареєстрували шлюб, коли стали проживати разом (спільно), як одна сім`я. Довготривалі глибокі фактичні сімейні стосунки переросли у реєстрацію 27 липня 2013 року шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.5). Отже, висновки суду першої інстанції про періодичні зустрічі та тимчасове проживання у спірний період не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та є помилковими, що спростовується зібраними та дослідженими доказами.

Розписка про позику 30 вересня 2012 року відповідачем у ОСОБА_9 5 000 дол. США, які ОСОБА_2 зобов`язався віддати через два роки, тобто до 2014 року, та розписка від 30 серпня 2014 року про отримання від відповідача 5 000 дол. США, тобто повернення ОСОБА_2 коштів, не спростовують купівлю кімнати в гуртожитку внаслідок об`єднання доходів сторін для придбана власного житла, тобто купівлю квартири у гуртожитку для потреб сім`ї, оскільки у розписці від 30 вересня 2012 року не зазначено, для яких цілей відповідач позичав кошти у ОСОБА_9 , а деталізація мети позики вже у розписці про повернення коштів 30 вересня 2014 року вказує лише на умисність та штучність таких дій, оскільки потреб у такому зазначенні при поверненні коштів немає.

Окрім того, враховуючи курс долара США до національної валюти - гривні станом на час виникнення спірних правовідносин, позиченої у фізичної особи суми коштів - 5 000 дол. США було цілком достатньо для придбання кімнати в гуртожитку за 40 000 грн., а тому потреб для отримання кредитних коштів у банку не було.

Проте, відповідач 20 жовтня 2012 року в ПАТ «Дельта Банк» відкрив поточний рахунок з використанням платіжної картки з кредитним лімітом 25 000 грн. Цільове призначення коштів не зазначено, а тому стверджувати лише за датою отримання кредитної лінії про те, що кошти були використані саме на купівлю кімнати у гуртожитку підстав немає. Доказів про збільшення кредитного ліміту також немає. Отже отримання коштів у сумі 25 000 грн. не покриває усієї суми, яка була необхідна для придбання житла. Разом із тим, позивач довела, що у спірний період отримувала пенсію по інвалідності, тобто мала власне джерело доходу та саме її мати внесла аванс на придбання кімнати у гуртожитку і у останньої докази про проведення остаточного розрахунку із представником продавця за квартиру. Натомість відповідач не надав доказів про існування у нього офіційного джерела доходів, яке б дозволяло йому самостійно повертати кредитний ліміт або позику, а позивач у період, коли настала потреба у поверненні коштів працювала та окрім пенсії одержувала зарплату.

Отже, кімната у гуртожитку куплена внаслідок спільної праці сторін як сім`ї та за рахунок їх спільних та індивідуальних трудових зусиль, внаслідок яких вони одержали спільні та особисті доходи, які були об`єднані для набуття спільного житла. Іншого письмовою угодою між ними не встановлено.

Із огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що з 01 березня 2009 року по 26 липня 2013 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та у цей період (04 жовтня 2012 року) за рахунок спільних коштів купили для сім`ї кімнату в гуртожитку, яку оформили на відповідача. Оформлення кімнати у гуртожитку на відповідача не перешкоджає визнанню її об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки вона придбана внаслідок спільної праці сторін як сім`ї (ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету). Приймаючи до уваги, що кімната у гуртожитку площею 14 кв.м є неподільною річчю, за позивачем слід визнати право власності на Ѕ її частину, оскільки частки сторін є рівними, а підстав для відступу від рівності часток суд не вбачає, що відповідає змісту роз`яснень, які надані судам у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Отже, відповідно до положень ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким позов задовольняє частково. Встановлюється факт проживання сторін із 01 березня 2009 року по 26 липня 2013 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнається кімната за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю сторін, а за позивачем визнається право власності на Ѕ частину нерухомого майна.

У задоволенні вимог щодо натяжної стелі відмовляється, оскільки задоволені вимоги щодо кімнати, яка є складною річчю, складовою частиною якої виступає стеля, яка не може бути відокремлена від кімнати без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Придбання сторонами пральної машини, холодильника та телевізора за час ведення ними спільного господарства, побуту і бюджету та їх наявність на час припинення шлюбних відносин не доведено належними та допустимими доказами, що перешкоджає суду за наявності у матеріалах справи лише висновку про вартість таких речей задовольнити вимоги про визнання рухомого майна спільною сумісної власністю сторін та стягнути половину вартості за ці речі, як компенсацію частки у майні. Отже, у задоволенні таких вимог також відмовляється.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача в сумі 2 714,73 грн. пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 березня 2009 року по 26 липня 2013 року .

Визнати кімнату за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину кімнати за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) 2 714 грн. 73 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: