головуючий у суді І інстанції Вовк С.В.
провадження № 22-ц/824/8472/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарасенко Андрій Володимирович, про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Тарасенко А.В., мотивуючи тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 1994 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Тарасенком А. В., внесеним до реєстру за № 3441, 38/300 частки квартири АДРЕСА_1 , які складаються з однієї жилої кімнати площею 26,4 кв.м., загальною площею 41,4 кв.м., належали відповідачу. Згідно з технічним паспортом на квартиру вказана кімната помічена цифрою 9.

У подальшому ОСОБА_1 з прилюдних торгів придбане вказане майно, але колишній власник не визнає публічні торги, постійно заперечує законність їх проведення та заперечує право власності позивача на спірне майно.

Факт державної реєстрації 15 березня 2018 року права власності на спірне майно за відповідачем, свідчить про невизнання останнім права власності 38/300 частки квартири, яка належить ОСОБА_3 , та став підставою для звернення до суду із позовом на підставі статті 392 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що передумовою для звернення ОСОБА_1 до суду із позовом до ОСОБА_2 стало рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Микитенко О.В. від 11 травня 2018 року № 41035496 про відмову у державній реєстрації права власності.

Разом з тим, така відмова не вказує на те, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України, адже навіть обставина невизнання ОСОБА_2 результатів прилюдних торгів 2009 року не зумовлює неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів.

Позивач у встановленому законом порядку набув право власності на спірне нерухоме майно, правова підстава такого набуття (договір купівлі-продажу) не відпала, а відтак у випадку незгоди із рішенням державного реєстратора про відмову у державній реєстрації він має право оскаржити його до суду, що буде належним способом захисту порушеного права.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи і тому є всі підстави для його скасування з огляду на таке.

Судом першої інстанції не було з`ясовано та надано належної правової оцінки таким фактам: після прилюдних торгів відповідач не віддав державному виконавцю правовстановлюючий документ на спірне майно та зареєстрував за собою право власності у Державному реєстрі речових прав.

Судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що у цій справі право власності на спірне майно відповідачем не оспорюється, оскільки вказане вище свідчить про те, що відповідачем не визнаються результати прилюдних торгів, рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2013 року у справі № 2-4135/12, яке набрало законної сили, де прилюдні торги визнано такими, що відбулися та відповідають вимогам чинного законодавства, а також не визнається право власності позивача, набуте на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 1994 року.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 29 грудня 1994 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Андрушко Н.П. та зареєстрований у реєстрі за №3441, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 38/300 частин квартири АДРЕСА_1 , які складаються з жилої кімнати площею 26, 4 кв.м, загальною площею 41, 4 кв.м. (а.с. 16 т.1).

Відповідно до частин 1,3 статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Пунктом 2.2 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Тимчасове положення № 68/5)), визначено, що прилюдні торги - це продаж майна, за яким його власником стає покупець, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.

З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець.

Отже, колегія апеляційного суду враховує, що правова природа продажу спірного нерухомого майна на відкритих торгах в межах процедури їх здійснення, дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статті 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону.

Разом з тим, положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23травня 2018 року у справі № 916/5073/15.

Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що позивач придбав з прилюдних торгів 38/300 частин квартири АДРЕСА_1 за 97 100 грн та є покупцем цього майна за договором купівлі-продажу, який судом не визнавався недійсним, є чинним та підлягає виконанню.

За змістом пункту 6 Тимчасового положення № 68/5 після повного розрахунку покупців за придбане майно, на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копії документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець складає акт про проведені прилюдні торги і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби. Затверджений акт державний виконавець видає покупцеві. На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Згідно з протоколом № 119055-2 від 14 грудня 2009 року проведення прилюдних торгів по реалізації майна, яке належить ОСОБА_2 , з реалізації 38/300 частин квартири АДРЕСА_1 , переможцем торгів є ОСОБА_1 (а.с. 22 т. 1).

З акту про проведені прилюдні торги вбачається, що 14 грудня 2009 року у приміщенні спеціалізованої організації ТОВ «ЮНОР» проведено прилюдні торги по реалізації 38/300 частин квартири АДРЕСА_1 . Майно придбане ОСОБА_1 , який за придбане майно вніс 97 100 грн. (а.с. 23 т. 1).

01 лютого 2010 року приватним нотаріусом КМНО Тарасенко А.В. видано Свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з 38/300 частин квартири АДРЕСА_1 , яке придбане ОСОБА_1 за 97 100 грн., що раніше належало ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Андрушко Н.П. 29 грудня 2004 року за реєстровим № 3441. Свідоцтво підлягає реєстрації в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» (а.с. 24 т. 1).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2013 року № 2-4135/12 позовні вимоги ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві, ТОВ «Юнор», ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , за участі третіх осіб ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» про визнання прилюдних торгів, проведених 14 грудня 2009 року, недійсними залишено без задоволення (а.с. 26-29 т. 1).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Микитенко О.В. від 11 травня 2018 року № 41035496 відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, на квартиру, що розташована АДРЕСА_1 за суб`єктом: ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: 38/300 частин квартири зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 1994 року (а.с. 30 т. 1). Крім того, державним реєстратором вказується на технічні помилки у Свідоцтві від 01 лютого 2010 року про придбання майна з прилюдних торгів, а саме: невірно зазначено площа квартири.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, передумовою для звернення ОСОБА_1 до суду із позовом до ОСОБА_2 стало рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Микитенко О. В. від 11 травня 2018 року № 41035496 про відмову у державній реєстрації права власності.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах.

Враховуючи те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав і у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення або захисту порушеного права.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

За приписами частин 1-3 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Колегія апеляційного суду встановивши, що позивач набув право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку, правова підстава такого набуття (договір купівлі-продажу) не відпала, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невизнання відповідачем результатів прилюдних торгів не зумовлює неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів, у випадку незгоди із рішенням державного реєстратора про відмову у державній реєстрації, позивач має право оскаржити його до суду, що буде належним способом захисту порушеного права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09 жовтня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар