Дата документу 18.08.2020
Справа № 334/2520/20
Провадження № 2/334/2618/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого - судді Ісакова Д.О.,

при секретарі Бараш Ю.Ю.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

В обґрунтування позову вказала, що 06.12.1994 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір № 958.К купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на Запорізькій регіональній біржі нерухомості.

10.12.1994 року позивач змінила прізвище « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу.

Договір купівлі-продажу був зареєстрований в ЗМБТІ, про що внесені зміни до технічного паспорту на квартиру з відповідними змінами про власника.

Умови договору були виконані в повному обсязі, а саме, в її власність перейшла квартира, а відповідач отримав грошові кошти у відповідній сумі, претензій жодна зі сторін один до одного не мали та не мають на теперішній час. У свою чергу, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», станом на 06.12.1994 року договір купівлі-продажу нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню.

В зв`язку з втратою оригіналу договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , вона звернулася на Запорізьку регіональну біржу нерухомості та отримала дублікат договору. Для реєстрації свого права власності на вищезазначену квартиру згідно діючого законодавства в реєстрі нерухомого майна, їй необхідно надати рішення суду про визнання біржового договору купівлі-продажу квартири дійсним з тих підстав, що договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, обов`язковість яких в нотаріальному порядку вимагається законодавчо на теперішній час, в зв`язку з чим вона не може у повному обсязі розпоряджатися та володіти належною їй власністю, що порушує її права власника, а в інший спосіб окрім судового поновити свої права вона не має змоги.

Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та зареєстрований 06.12.1994 року за № 958.К на Запорізькій регіональній біржі нерухомості.

Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити.

03.06.2020 року відповідач подав заяву, в якій вказав, що з позовними вимогами згодний, вважає їх такими, що підлягають задоволенню, просить розглянути справу в підготовчому засіданні без його участі.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Вивчивши матеріали справи та з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що 06.12.1994 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір № 958.К купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на Запорізькій регіональній біржі нерухомості.

10.12.1994 року позивач змінила прізвище « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу.

Договір купівлі-продажу був зареєстрований в ЗМБТІ, про що внесені зміни до технічного паспорту на квартиру з відповідними змінами про власника.

Згідно до умов договору позивач набула право власності на квартиру, а відповідач отримав грошові кошти у відповідній сумі.

В зв`язку з втратою оригіналу договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , позивач звернулася на Запорізьку регіональну біржу нерухомості та отримала дублікат договору. Для реєстрації свого права власності на вищезазначену квартиру згідно діючого законодавства в реєстрі нерухомого майна, їй необхідно надати рішення суду про визнання біржового договору купівлі-продажу квартири дійсним з тих підстав, що договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, обов`язковість яких в нотаріальному порядку вимагається законодавчо на теперішній час, в зв`язку з чим вона не може у повному обсязі розпоряджатися та володіти належною їй власністю, що порушує її права власника, а в інший спосіб окрім судового поновити свої права вона не має змоги.

Так, на час укладання договору купівлі-продажу нерухомості діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції від 18.07.1963 року, який в подальшому втратив чинність з 01.01.2004 року на підставі Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року.

Відповідно до пунктів 1 та 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності .

Згідно з частинами 1 та 2 та 6 ст. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до частин 1-3 ст. 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом.

За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР 1963 р., яка діяла на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

На час укладення спірного договору був чинним Закон України «Про товарну біржу».

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Спірний договір купівлі-продажу відповідно до цивільного законодавства, що діяло на момент його укладання, підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки положеннями ст.227 ЦК УРСР було передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку ( квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність правочину.

Таким чином, суперечливі норми законодавства призвели до того, що укладений позивачем договір купівлі-продажу та зареєстрований товарною біржею не був посвідчений у нотаріальному порядку.

Відповідно до положень ст.328 ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.), який набрав чинності з 01.01.2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Нормами ч.3,4 ст.334 ЦК України (в редакції від 16.01ю2003р.) передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме на майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до вимог ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У відповідності до п. 5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрації по справі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об`єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно.

Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст.16, 317, 319, 321 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та зареєстрований 06.12.1994 року за № 958.К на Запорізькій регіональній біржі нерухомості.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Ісаков Д.О.