Справа № 202/2593/19
Провадження № 2/202/227/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 серпня 2020 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Мазниці Х.О., Терещук Л.І., позивача ОСОБА_2 , його представника - адвоката Нагорної Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова Олена Анатоліївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання іпотечного договору недійсним, скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_8 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом, в якому просила витребувати у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та передати їй домоволодіння АДРЕСА_1 , визнати недійсним іпотечний договір від 21 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим № 4540; скасувати державну реєстрацію іпотеки, державну реєстрацію обтяжень в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим № 44165471 на підставі іпотечного договору за реєстровим № 4540 від 21.11.2018 року.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року частково задоволено заяву ОСОБА_8 про забезпечення позову, а саме заборонено відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані із відчуженням та розпорядженням (переоформленням права власності та державною реєстрацією прав) домоволодінням АДРЕСА_1 .

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2019 року відстрочено позивачу ОСОБА_8 сплату судового збору за подання позову до ухвалення рішення у справі.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2019 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Перфілової О.А. копію нотаріальної справи щодо вчинення нотаріальної дії - реєстрації та посвідчення іпотечного договору від 21.11.2018 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і зареєстрованого в реєстрі за номером 4540.

У зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача ОСОБА_8 ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2019 року залучено до участі у справі як правонаступників позивача малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в інтересах яких дії законний представник - батько ОСОБА_2 .

Крім того, ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2019 року було постановлено витребувати у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевої І.М. по закінченню шестимісячного строку після смерті ОСОБА_8 копію спадкової справи № 55/2019.

Цією ж ухвалою провадження у справі було зупинено до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року провадження у зв`язку з закінченням строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 провадження у справі було відновлено.

При цьому, оскільки ухвала про забезпечення позову від 19 квітня 2019 року позивачем за життя не була пред`явлена до виконання, за заявою ОСОБА_2 ухвалою від 2 серпня 2019 року були вжиті заходи забезпечення позову, а саме заборонено державним реєстраторам (суб`єктам державної реєстрації), у тому числі нотаріусам здійснювати будь-які дії по внесенню записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно здійснення державної реєстрації змін щодо відчуження та розпорядження (переоформлення права власності та державної реєстрації прав) домоволодінням АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 5 березня 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі як третьої особи служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради.

Крім того, ухвалою від 5 березня 2020 року повернуто зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська І.Ю., про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_5 про відвід судді.

Як убачається з матеріалів справи, у зв`язку з залученням до участі у справі правонаступників у лютому 2020 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , була подана уточнена позовна заява (т. 1 а.с. 191-197), в якій він просить суд:

1) витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 , ОСОБА_6 домоволодіння АДРЕСА_1 на користь дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як спадкоємців ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2) скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 № 290014758 від 20.11.2018 року, проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. на підставі договору дарування від 20.11.2018 року, серія та номер 4511;

3) визнати недійсним іпотечний договір від 21 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим номером 4540;

4) скасувати державну реєстрацію іпотеки, державну реєстрацію обтяжень в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим номером 4165471 на підставі іпотечного договору за реєстровим номером 4540 від 21.11.2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 березня 2015 року ОСОБА_8 на підставі договорів дарування № 022739 та № 022740, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. та зареєстрованих у реєстрі за № 215 та № 218, набула право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року по цивільній справі № 202/4652/15-ц вищезазначені договори дарування були скасовані та зобов`язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цих двох договорів дарування.

Цим же рішенням суду було визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_9

27 січня 2016 року ОСОБА_9 на підставі двох договорів купівлі-продажу продала зазначене домоволодіння ОСОБА_10

09 березня 2017 року ОСОБА_10 продала домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_11 .

В свою чергу, 11 липня 2017 року ОСОБА_11 продав це домоволодіння ОСОБА_12 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року заочне рішення від 07 грудня 2015 року було скасовано.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_9 про визнання права власності по цивільній справі №202/4652/15-ц залишено без розгляду.

Таким чином, юридичних підстав укладати договори купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_9 не було.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.12.2018 року залишено без змін, було витребувано від ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Разом із тим, 20 листопада 2018 року під час розгляду апеляційної скарги Дніпровським апеляційним судом ОСОБА_12 подарував спірне домоволодіння ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 20.11.2018 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А., реєстрований номер 4511.

Після цього ОСОБА_5 за згодою свого чоловіка ОСОБА_6 21 листопада 2018 року уклала з ОСОБА_7 іпотечний договір, який був зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за № 4540.

У зв`язку з посвідченням вищевказаного іпотечного договору від 21.11.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. накладено заборону на відчуження нерухомого майна до припинення дії іпотечного договору (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 44165471 від 21.11.2018 року).

Зазначені обставини унеможливили виконання судового рішення та витребування спірного домоволодіння у ОСОБА_12 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

Після її смерті за заявою ОСОБА_2 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нотаріусом була заведена спадкова справа № 55/2019.

Інші спадкоємці першої черги - батьки померлої ОСОБА_13 та ОСОБА_14 від прийняття спадщини відмовилися на користь дітей спадкодавця.

Таким чином, неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спадкоємцями майна ОСОБА_8 у рівних частках,

За цих підстав, посилаючись на положення статей 203, 215, 319, 321, 377, 388, 1216-1218, 1258, 1268 ЦК України, ОСОБА_2 вважає, що іпотечний договір від 21.11.2018 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , який, на його думку, був укладений з метою накладення заборони відчуження нерухомого майна, має бути визнаний недійсним, а спірне майно витребувано на користь дітей ОСОБА_8 .

На зазначену позовну заяву відповідачем ОСОБА_5 через свого представника був поданий відзив, в якому вона з позовними вимогами не погодилася, посилаючись на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що спірне майно перебувало у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника. Крім того, відсутні докази на підтвердження існування права власності ОСОБА_8 на спірне майно. Вважала, що доводи позивача щодо про те, що грошові кошти в сумі 3200000 грн. за договором позики не передавалися та справжньою метою підписання іпотечного договору є накладення заборони, є припущенням і не підтверджені доказами. Позивачем не надано доказів недотримання сторонами оскарженого договору іпотеки під час його укладенням вимог статтей 203, 215 та 578 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку». Умисел в діях сторін та відсутність наміру створити правові наслідки правочину не доведені. Зазначила, що згідно з практикою ЄСПЛ майно не може бути витребуване у добросовісного набувача з тих підстав, що порушення закону було допущено державним органом. Отже, ОСОБА_5 не може бути позбавлена права власності на майно шляхом його витребування та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на домоволодіння. Просила в задоволенні позову відмовити, стягнути з ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_5 судові витрати. Орієнтовний розрахунок судових витрат - витрати на правову допомогу 30 000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_15 позов підтримали та наполягали на його задоволенні в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час і місце розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_16 в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила відкласти розгляд справи через її участь у судовому засіданні, призначеному на 09 годину 00 хвилин 20.08.2020 року в Бабушкінському районному суді міста Дніпропетровська по справі № 932/16720/19.

Однак суд не може визнати причину неявки представника відповідача в судове засідання поважною, оскільки згідно доданих адвокатом до заяви про відкладення судового засідання документів судовий розгляд у Бабушкінському районному суду м. Дніпропетровська призначений на 09-00 годину 20.08.2020 року, в той час як по даній справі на 12 годину 00 хвилин.

Крім того, згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 7 липня 2020 року суддю Бабушкінському районному суді міста Дніпропетровська ОСОБА_17 звільнено у зв`язку з поданням заяви про відставку і відомості щодо здійснення перерозподілу справ, які перебували в його провадженні, зокрема справи № 932/16720/19, станом на 20.08.2020 року на сайті Судова влада України відсутні.

Отже, доводи адвоката про її зайнятість о 12-00 годині 20.08.2020 року у справі № 932/16720/19 та неможливість прибуття в судове засідання об`єктивно не підтверджені.

З огляду на наведене, приймаючи до уваги, що представником відповідача раніше подавалися заяви про відкладення судового розгляду, її неявка в судове засідання визнана неповажною, в матеріалах справи наявний відзив відповідача ОСОБА_5 на позов, розгляд справи проведено за відсутності відповідачів та представника відповідача з урахуванням доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, який долучено до матеріалів справи.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова О.А. в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне:

Судом встановлено, що на підставі договорів дарування, укладених 16 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. та зареєстрованих у реєстрі за номером 215 та 218, ОСОБА_8 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_8 на зазначене домоволодіння 16 березня 2015 року було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 9059644 - 1/2 частка та 9060081 - 1/2 частка).

Рішенням Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_18 про зобов`язання вчинити певні дії визнано недійсними вказані договори дарування житлового будинку від 16 березня 2015 року; зобов`язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цих договорів; визнано за ОСОБА_9 без додаткових актів вводу об`єкту в експлуатацію право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язано державного реєстратора скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Шклярука Д.С. по справі № 202/6210/15-к на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому 26 січня 2016 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 був укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коксадзе Л.В., зареєстрований у реєстрі за № 80, згідно з яким ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_10 придбала 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

27 січня 2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коксадзе Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 84, згідно з яким ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_10 придбала 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року по цивільній справі № 202/4652/15-ц, яким, зокрема, визнано недійсними договори дарування житлового будинку від 16 березня 2015 року та визнано за ОСОБА_9 право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 , було скасовано.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_18 залишено без розгляду.

Разом із тим, 9 березня 2017 року між ОСОБА_19 та ОСОБА_11 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О. та зареєстрований в реєстрі за №470, згідно якого ОСОБА_19 продала ОСОБА_11 житловий будинок АДРЕСА_1 .

В свою чергу, 11 липня 2017 року ОСОБА_11 уклав з ОСОБА_12 договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Огородник Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 998, відповідно до якого ОСОБА_11 продав ОСОБА_12 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року, за позовом ОСОБА_8 було витребувано від ОСОБА_12 на її користь відповідно до статей 377, 388 ЦК України житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення від 19 січня 2018 року та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_8 про витребування майна, суд виходив з того, що спірне нерухоме майно вибуло з власності ОСОБА_8 не з її волі, так як рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_18 визнано недійсними договори дарування частин житлового будинку від 16 березня 2015 року, що були укладені між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , зобов`язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі вказаних договорів дарування та визнано за ОСОБА_9 право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_9 відчужила спірне домоволодіння і за останнім правочином купівлі-продажу право власності на це майно перейшло до ОСОБА_12 . Між тим, ухвалою суду від 30 червня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року було скасовано та позов ОСОБА_9 залишено без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, після ухвалення судом рішення про витребування майна - житлового будинку АДРЕСА_1 у ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 , 20 листопада 2018 року ОСОБА_12 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфиловою О.А., відповідно до якого ОСОБА_12 спірний будинок АДРЕСА_1 подарував ОСОБА_5 .

Право власності ОСОБА_5 на зазначене домоволодіння було зареєстроване 20.11.2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 290014758).

У свою чергу 21 листопада 2018 року ОСОБА_5 був укладений з ОСОБА_7 договір іпотеки, відповідно до якого житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5 передала в іпотеку ОСОБА_7 в рахунок забезпечення зобов`язання за договором позики на суму 3200000 грн.

Крім того, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про прийняття спадщини в інтересах дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернувся ОСОБА_2 .

На підставі заяви ОСОБА_2 № 128 від 27 червня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. була заведена спадкова справа № 55/2019.

Згідно з матеріалами зазначеної спадкової справи спадкоємцями майна ОСОБА_8 є її діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Батьки померлої - ОСОБА_14 та ОСОБА_13 звернулися до нотаріуса з заявами про відмову від спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_8 , на користь дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В своєму позові ОСОБА_2 просить витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6 домоволодіння АДРЕСА_1 на користь дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як спадкоємців ОСОБА_8 , скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , скасувати державну реєстрацію іпотеки, державну реєстрацію обтяжень в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим номером 4165471, посилаючись на вибуття домоволодіння АДРЕСА_1 з власності ОСОБА_8 поза її волею, відсутність у ОСОБА_12 права на відчуження цього майна та недійсність іпотечного договору.

Вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що за змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до норм статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України, частинами 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ці положення закону кореспондуються зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном.

Таким чином, саме власник наділений правом на відчуження та розпорядження своїм майном.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним кодексом України передбачено такий спосіб захисту порушених прав як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

При цьому власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

За змістом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

За положеннями ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювач), опікун.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Суд бере до уваги, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року, яке набрало законної сили, витребувано у ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1 як такий, що вибув з її володіння поза її волею, оскільки у ОСОБА_9 не було правових підстав для відчуження цього майна.

Таким чином, спірне домоволодіння було відчужене на користь ОСОБА_5 особою, яка не мала права ним розпоряджатися.

При цьому після смерті ОСОБА_8 спадщину в установленому порядку прийняли її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З огляду на наведене, суд вважає наявними правові підстави для задоволення позову в частині витребування у ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Разом із тим, підстави для витребування цього майна у ОСОБА_6 відсутні, оскільки обдарованою за договором дарування від 20.11.2018 року, тобто набувачем майна, є одноособово ОСОБА_5 .

Крім того, суд вважає такою, що не підлягає задоволенню вимогу про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 № 290014758 від 20.11.2018 року, проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. на підставі договору дарування від 20.11.2018 року, серія та номер 4511, оскільки відповідно до частини 3 статті 26 Закону Україні «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Суд враховує, що в даному випадку договір дарування від 20.11.2018 року недійсним не визнаний, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі такого договору не скасовано. В той же час витребування майна на підставі судового рішення полягає у його поверненні законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, зокрема шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Отже, законодавством не передбачено скасування попередніх записів щодо речових прав на майно у разі його витребування на підставі судового рішення. Натомість цього рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для державної реєстрації змін щодо права власності на нерухоме майно, в тому числі внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині витребування майна, суд вважає за необхідне відзначити, що витребування спірного майна у ОСОБА_5 , яка є добросовісним набувачем, істотно не порушить її права, не становитиме для неї індивідуальний та надмірний тягар, оскільки в даному випадку втручання у її права є менш суттєвим, аніж у право дійсного власника цього майна ОСОБА_8 та її спадкоємців - неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок вибуття майна поза її волею, так як право власності на спірне домоволодіння відповідач ОСОБА_5 набула на підставі договору дарування, тобто безоплатно, спірний будинок не є для неї єдиним житлом. Таким чином, у даному випадку збитки, які може понесе відповідач у зв`язку із витребуванням в неї спірного майна, не є значними порівняно зі збитком, який завданий неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як спадкоємцям померлої ОСОБА_8 незаконним відчуженням такого майна поза її волею особою, яка не мала на це права, та подальшим переданням цього майна в іпотеку.

Доводи відповідача щодо неможливості витребування в неї як добросовісного набувача спірного майна з підстав допущеного порушення закону державним органом суд вважає необґрунтованими, оскільки, на переконання суду, за встановлених обставин справи витребування спірного майна не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності відповідача.

Щодо визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 21 листопада 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. і зареєстрованого в реєстрі за номером 4540, то суд враховує, що за змістом статті 572, 575 ЦК України, статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека (застава нерухомого майна) - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 4 Закону).

Згідно з частиною 2-3 статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.

Отже, право передачі майна в іпотеку належить його власнику.

Це випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Враховуючи, що матеріалами справи доведено, що ОСОБА_12 не мав права відчужувати житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , рішенням суду зазначене майно було витребувано в нього на користь ОСОБА_8 і остання не надавала своєї згоди на передачу цього майна в іпотеку, суд вважає, що відповідач ОСОБА_5 не мала законного права на розпорядження спірним будинком шляхом передання його в іпотеку ОСОБА_7 .

За таких обставин іпотечний договір, укладений 21 листопада 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. і зареєстрований у реєстрі за номером 4540, слід визнати недійсним.

Крім того, статтею 593 ЦК України визначено, що право застави припиняється у випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Суд вважає, що у зв`язку з визнанням недійсним іпотечного договору від 21.11.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 4540, державною реєстраціє іпотеки та обтяження на підставі такого договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та забороною відчуження нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А., порушуються права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборони відчуження вищевказаного нерухомого майна на підставі цього іпотечного договору підлягають задоволенню.

Доводи відповідача ОСОБА_5 щодо недоведення права власності ОСОБА_8 на спірне майно суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, в яких наявні копії договорів дарування від 16 березня 2015 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_8 на частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , а також безпосередньо рішенням суду про витребування цього майна у ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 . Крім того, як було встановлено в судовому засіданні з пояснень учасників судового розгляду, кримінальна справа за фактом заволодіння будинком щодо ОСОБА_2 на даний час судом не розглянута, обвинувальний вирок по ній не ухвалений. Матеріали справи не містять даних та доказів щодо скасування на сьогодні права власності ОСОБА_8 на спірне домоволодіння чи оспорювання ким-небудь цього права.

Також суд не бере до уваги доводи відповідача ОСОБА_5 щодо недоведення позивачем факту недотримання сторонами договору іпотеки під час його укладення вимог закону, наявності умислу в діях сторін та відсутності наміру створити правові наслідки правочину, оскільки незалежно від інших обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт передачі ОСОБА_5 спірного майна в іпотеку без згоди власника ОСОБА_8 , що свідчить про невідповідність іпотечного договору вимогам цивільного законодавства та наявність правових підстав для визнання такого договору недійсним.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зокрема, згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд враховує, що позивачем у даній справі було заявлено дві самостійні позовні вимоги разом із похідними від них вимогами, а саме про витребування майна та визнання іпотечного договору недійсним.

Отже, згідно з положеннями Закону України «Про судовий збір» судовий збір, що підлягав сплаті за подання цього позову, становив 9605 грн. - за вимогу майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб (з 01.01.2019 р. - 1921 грн.), виходячи з вартості майна за останньою оцінкою, що зазначена в договорі дарування від 20.11.2018 року 1614228 грн. (1921 грн. х 5) та 768,40 грн. - за вимогу немайнового характеру (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2019 року ОСОБА_8 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Відтак, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд присуджує стягнути з відповідача ОСОБА_5 судовий збір у дохід держави в розмірі 9989 грн. 20 коп. (9605 + 384,20), а відповідача з ОСОБА_7 - судовий збір у дохід держави в розмірі 384 грн. 20 коп.

Крім того, ОСОБА_2 у судовому засіданні просив стягнути з відповідачів на його користь фактично понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21900 грн., на підтвердження чого надав суду копію договору про надання правової допомоги, укладеного з Адвокатським бюро «Наталя Нагорна та партнери» від 27.06.2019 року, акт про надання та оплату правничої допомоги від 20.08.2020 року, оригінали банківських квитанцій про сплату коштів на суму 21900 грн., що відповідає заявленим судовим витратам у попередньому розрахунку.

Визначаючи суму витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь ОСОБА_2 , суд враховує рівень складності справи, обсяг наданих адвокатом послуг та час, витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, ціну позову, а також те, що підготовка та відправка учасникам справи копій уточненої позовної заяви, відправка процесуальних документів суду, підготовка та подання до суду клопотання про долучення доказів, підготовка копій зазначених доказів для інших учасників, отримання рішення суду, яке набрало законної сили, є відповідно правом або обов`язком сторони. Крім того, представник позивача 4 серпня 2020 року безпосередньо участь у судовому засіданні не приймала. Отже, покладення вищевказаних витрат на відповідачів, у тому числі за прибуття представника до суду, буде несправедливим. Тому суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу мають бути відшкодовані ОСОБА_2 виходячи із суми 19759 грн., яка є об`єктивно обґрунтована та підтверджена матеріалами справи.

Так, у зв`язку з частковим задоволенням позову, суд вважає, що з відповідачів слід стягнути на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме з ОСОБА_5 в сумі 9879 грн. 50 коп. (за першу вимогу згідно уточненої позовної заяви - 25%, за третю та четверту вимоги - по 12,5 %), з ОСОБА_7 - 4939 грн. 75 коп. (по 12,5 % за третю та четверту задоволені позовні вимоги).

На переконання суду, стягнення витрат у зазначеному розмірі буде пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для позивача, поведінки сторін та інших обставин справи, так як ці витрати пов`язані з судовим розглядом та були документально підтверджені.

В свою чергу підстав для стягнення судових витрат на користь відповідача ОСОБА_5 немає, оскільки відповідач не надала доказів понесення судових витрат, відповідно до заявленого нею у відзиві орієнтовного розрахунку.

Керуючись ст. ст. 136 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним іпотечний договір, укладений 21 листопада 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. і зареєстрований у реєстрі за номером 4540.

Скасувати державну реєстрацію іпотеки та обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. на підставі іпотечного договору, зареєстрованого в реєстрі за номером 4540 від 21.11.2018 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 9989 (дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 9879 (дев`ять тисяч вісімсот сімдесят дев`ять) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 4939 (чотири тисячі дев`ятсот тридцять дев`ять) грн. 75 коп.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дані позивача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Дані відповідача: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Дані відповідача: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Дані відповідача: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Дані третьої особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова Олена Анатоліївна, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Якова Самарського, буд. 11 прим. 12.

Суддя Н.Ю. Марченко