КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні,

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

З урахуванням уточнення позовних вимог, позивачка просила суд:

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 122 383 грн вартості належної їй 1/9 частки у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 ;

припинити право власності ОСОБА_1 на 1/9 частину у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частину у квартирі АДРЕСА_1 ;

стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 122 383 грн вартості належної їй 1/9 частки у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 .

Розстрочено виконання цього рішення на термін в один рік з дня набрання рішенням законної сили.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частину у квартирі АДРЕСА_1 ;

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1480,10 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині розстрочення виконання рішення та розподілу судових витрат, ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2020 року в частині розстрочення виконання рішення скасувати. Також просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які позивачка понесла та має понести в сумі 25 000 грн.

У апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого та передчасного висновку про наявність підстав для розстрочення виконання судового рішення, оскільки не зазначив у рішенні обставини, що істотно ускладнюють чи роблять неможливим виконання такого рішення.

Вказує також, що додала до позовної заяви попередній розрахунок судових витрат, квитанцію про сплату судового збору, квитанції, що підтверджують роботу експертів та договір про надання правової допомоги на представництво у цивільному процесі, рахунки-фактури та банківські виписки на виконання вказаного договору. Однак, суд вирішив питання щодо стягнення судового збору і проігнорував питання розподілу інших витрат позивача, пов`язаних із розглядом справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року відкрито провадження у справі.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є грошової компенсації у розмірі 122 383 грн вартості 1/9 частки у спільному майні. При цьому, апелянт оскаржує рішення лише в частині розстрочення виконання рішення та розподілу витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2020 року в частині вирішення спору по суті позовних вимог та стягнення судового збору сторонами не оскаржується, а відтак, не підлягає перегляду в межах даного апеляційного провадження.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Як видно із матеріалів справи, 03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву, в якій просила: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 148 006 грн вартості належної їй 1/9 частки у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частину у квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного провадження із викликом сторін по справі, запропоновано позивачу подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання вказаної ухвали, призначено судове засідання на 18 лютого 2020 року о 10:00 год.

Відповідач ОСОБА_2 27 листопада 2019 року направив до суду відзив на позовну заяву, в якому, крім іншого, просив розстрочити виконання рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/9 частки у спільному майні на один рік. До відзиву додав копію довідки, виданої КП КМДА «Київтеплоенерго» від 25 листопада 2019 року №04/6/1863 про розмір заробітної плати ОСОБА_2 (а.с. 81).

Позивачка ОСОБА_1 28 січня 2020 року подала заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просила суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 122 383 грн вартості належної їй 1/9 частки у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/9 частину у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частину у квартирі АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 122 383 грн вартості належної їй 1/9 частки у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 .

Розстрочено виконання цього рішення на термін в один рік з дня набрання рішенням законної сили.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частину у квартирі АДРЕСА_1 ;

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1480,10 грн

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦПК України, рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. За правилами частини 7 вказаної статті, у разі необхідності в резолютивній частині також вказується, зокрема, про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Частиною 4 ст. 435 ЦПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Заявляючи клопотання про відстрочення виконання рішення, відповідач ОСОБА_2 посилався на своє фінансове становище та рівень доходів. Вказував, що у випадку розстрочення виконання рішення на один рік, виплата компенсації позивачу не становитиме для нього надмірний тягар. До клопотання додано довідку про розмір заробітної плати відповідача, з якої вбачається, що розмір середньомісячної заробітної плати становить 29262,64 грн.

Вирішуючи питання про можливість розстрочення виконання рішення, суд звертає увагу також на предмет спору.

Так, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в статті 2 ЦК України засад, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (провадження № 6-2925цс16), а також Верховним Судом у постанові від 13 липня 2018 року у справі № 610/2035/17-ц.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції мав переконатись, чи може відповідач за своїм матеріальним становищем виплатити компенсацію і чи не становитиме це для нього надмірний тягар.

Керуючись вимогами справедливості, розумності та добросовісності цивільного законодавства, ураховуючи зміст позовних вимог, ціну позову, ступінь вини відповідача у виникненні спору та його матеріальний стан, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість розстрочення виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги щодо достатності розміру доходів відповідача для виконання рішення суду без розстрочення не підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Твердження апелянта щодо строків розгляду справи судом першої інстанції не впливають на правильність висновків суду.

Щодо заявленої у апеляційній скарзі вимоги про стягнення судових витрат, які позивач понесла та має понести, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Як видно зі змісту апеляційної скарги, позивачка просить апеляційний суд стягнути на її користь витрати, які вона понесла під час розгляду справи у суді першої інстанції, зокрема, витрати, пов`язані із збором доказів та витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із резолютивної частини рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року, суд вирішив питання щодо стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1480,10 грн.

При цьому, питання розподілу інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема, витрат, пов`язаних із збором доказів та витрат на правову допомогу, судом першої інстанції під час ухвалення рішення не вирішувалось, а відтак, суд апеляційної інстанції не може переглядати рішення в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення в частині розстрочення його виконання є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування в оскаржуваній частині відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2020 року в частині розстрочення виконання залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко