ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року

м.Суми

Справа №576/1379/20

Номер провадження 22-ц/816/2038/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 29 липня 2020 року в складі судді Колодяжного А.О., ухваленого в м. Глухові,

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що 13 березня 2020 року оформила спадщину на будинок, в якому зареєстрований відповідач, але понад рік не проживає у ньому і не бере участі в його утриманні. Заявниця вказує, що має намір продати будинок, а тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 29 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. При цьому вказує на помилковий висновок суду першої інстанції про те, що початок строку відсутності відповідача у будинку необхідно відліковувати з моменту оформлення заявницею спадкових прав на житло. Звертає увагу на те, що відповідач у її будинку не проживає останніх 20 років, а з реєстрації зніматись не бажає. ОСОБА_2 не є членом сім`ї заявниці, яка по відношенню до нього є новим власником житла, а тому у зв`язку зі смертю колишнього власника будинку для відповідача сервітут вважається припиненим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 29 липня 2020 року залишити без змін. На думку відповідача, складений батьком заповіт на ім`я позивачки є нікчемним, оскільки був складений з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення та звертає увагу на те, що судом касаційної інстанції має бути переглянуте судове рішення з цього приводу. Зазначає, що позивачка чинить перешкоди у користуванні житлом, оскільки не надає йому ключів від вхідних дверей будинку. Вважає, що позовні вимоги були заявлені з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, у задоволенні яких суд обґрунтовано відмовив, а в апеляційній скарзі заявниця веде мову про припинення сервітуту на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, що не було предметом розгляду місцевим судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 13 березня 2020 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власницею житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 10, 11).

У вказаному будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (а.с. 16), який є братом позивачки та сином попереднього власника будинку ОСОБА_5 .

Згідно з довідкою Березівської сільської ради Глухівського району Сумської області на момент смерті ОСОБА_5 у будинку відповідач ОСОБА_2 не проживав, а з 2002 року проживає разом з дружиною та сином за іншою адресою без реєстрації (а.с. 17).

18 червня 2020 року ОСОБА_1 поштою направила ОСОБА_2 вимогу про зняття з реєстраційного обліку у її житловому будинку у зв`язку з наміром його продати (а.с. 18). Вказану вимогу відповідач отримав 19 червня 2020 року (а.с. 19), проте не виконав її.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що сторони є братом та сестрою, а колишній власник житлового будинку їх батьком. Відповідач до моменту смерті свого батька мав право користування будинком як член його сім`ї. Відтак, після смерті батька та набуття позивачкою права власності на будинок для відповідача припинення сервітуту пов`язується з не проживанням у будинку понад рік, проте з моменту набуття позивачкою права власності на будинок 13 березня 2020 року рік ще не минув, а тому суд вважав заявлені позовні вимоги передчасними.

Проте, з рішенням суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст. 150 ЖК України, ст. 319 ЦК України, громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів сім`ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, користуватися і володіти нею.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить,

користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач в житловому будинку був зареєстрований як син попереднього власника, тобто як член сім`ї і набув за життя батька права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Проте, після смерті батька новим власником домоволодіння стала позивачка сестра відповідача і матеріали справи не містять доказів того, що відповідач проживає з позивачкою однією сім`єю, веде з нею спільне господарство та пов`язаний спільним побутом, а, отже, відсутні докази про те, що ОСОБА_2 є членом сім`ї ОСОБА_1 .

Таким чином, право користування житловим будинком позивачки у відповідача виникло не з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, як помилково вважав суд першої інстанції, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).

Тим більше, матеріали справи містять довідку Березівської сільської ради Глухівського району Сумської області, в якій зазначено що ОСОБА_2 у будинку зі своїм батьком не проживав з 2002 року (а.с. 17). Цих обставин відповідач не спростував.

Відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною 2 ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 472/1123/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Тому висновок суду про те, що позивач стала власником будинку з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом є помилковим.

Отже, враховуючи, що відповідач користувався житловим будинком зі згоди колишнього власника будинку, який помер, а позивачка, як новий власник домоволодіння, такої згоди відповідачу не давала, тому обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, для відповідача припинились, а новий власник будинку має намір користуватись й розпоряджатись ним на власний розсуд. Таким чином, право користування ОСОБА_2 чужим майном будинком ОСОБА_1 припинилось, а тому існують підстави для задоволення позову.

Доводи відповідача ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивачкою під час апеляційного перегляду рішення суду змінено підстави заявленого позову колегія суддів до уваги не бере, оскільки норму права, яка врегульовує спірні правовідносини, визначає суд, зокрема і у випадку, коли заявник помилково посилається на норму права.

Крім того, ОСОБА_1 пред`явила позов з метою захисту порушених прав як власника домоволодіння і обґрунтувала позов відповідними нормами діючого законодавства щодо права власності та його захисту.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Оскільки позов підлягає задоволенню, тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн за подання позовної заяви та судовий збір у розмірі 1261,20 грн за подання апеляційної скарги підлягає компенсації за рахунок відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 29 липня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 840 грн 80 коп. судового збору за подання позовної заяви та 1261 грн 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2020 року.

Головуючий: В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко