ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 523/8212/17

провадження № 61-828 св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування,

розглянувши в в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року в складі колегії суддів Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

08 червня 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 і просила вселити неповнолітнього ОСОБА_2 в належну відповідачеві на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач указувала, що вона з ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 березня 2014 року шлюб між сторонами розірваний. Син зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності його батькові, проте фактично проживає разом із матір`ю в сусідній квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності батькам позивача.

Син хоче жити в квартирі батька, однак ОСОБА_3 відмовляється вселити сина в квартиру АДРЕСА_1 за вказаною адресою.

Посилаючись на те, що дитина зареєстрована в належній відповіадчеві квартирі, однак вимушена проживати в квартирі разом із матір`ю, дідусем та бабусею, іншого житла, крім спірного, в дитини немає, ОСОБА_1 просила вирішити спір у судовому порядку.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що син проживає з матір`ю в квартирі АДРЕСА_2 , батько дитини в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, ОСОБА_1 визнана такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , тобто не зможе проживати в ній разом із дитиною. Окрім того, в спірній квартирі проживають сторонні особи, а тому неможливо вселити дитину в дане житло.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Вселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд виходив із того, що дитина виявила бажання проживати в квартирі батька, в якій вона зареєстрована як член його сім`ї, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

28 грудня 2018 року ОСОБА_3 з пропуском строку на касаційне оскарження подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач указує, що він не проживає в спірному житлі, дитина проживає разом із матір`ю, яка втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та не зможе вселитися туди з сином, який має інвалідність, є неповнолітнім і проживати в квартирі АДРЕСА_1 сам без батьків не може.

Відзив на касаційну скаргу

У березні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив представника позивача на дану касаційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Указує, що батько хоче зняти сина з реєстрації, виніс із квартири всі його речі та порушує право дитини як члена сім`ї власника квартири на користування нею.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1993 року по 1999 рік і з 2006 року по 2014 рік. ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народився син ОСОБА_3 . Рішенням суду про розірвання шлюбу місце проживання малолітньої дитини не визначалося.

18 березня 2014 року ОСОБА_2 встановлена група інвалідності в зв`язку з онкологічним захворюванням і він знаходиться на обліку в Управлінні соціального захисту населення в Суворовському районі. З 2004 року він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 як член сім`ї ОСОБА_3 , якому дана квартира належить на праві власності.

Із квітня 2014 року син разом із матір`ю проживає в сусідній квартирі АДРЕСА_2 , власниками якої є ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (бабуся та дідусь дитини). ОСОБА_1 зареєстрована в цій квартирі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 лютого 2017 року в справі № 523/19589/15-ц, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовлено.

Із 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 існують неприязні відносини, які пов`язані з перешкодами в користуванні належною відповідачеві квартирою АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні в суді першої інстанції 08 лютого 2018 року ОСОБА_3 пояснив суду, що може проживати в належній батькові квартирі АДРЕСА_1 , оскільки вона розташована на одному поверсі поруч із квартирою АДРЕСА_2 , де живе його мати.

Відповідач у належній йому квартирі АДРЕСА_1 не проживає, на даний час там мешкають сторонні особи, що визнано сторонами в судовому засіданні та доказуванню не підлягає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України(тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає зазначеним вимогам закону.

За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Частиною третьою статті 160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Згідно з частинами першою, другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа може мати кілька місць проживання (стаття 6 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з указаною статтею ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (частини перша, друга статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Установивши, що на час прийняття судом першої інстанції рішення ОСОБА_3 досяг 14 років і в судовому засіданні дав пояснення, що може проживати в квартирі батька, яка розташована на одному поверсі з квартирою, де проживає мати, а також ураховуючи, що дитина має зареєстроване місце проживання в спірній квартирі, власником якої є батько, питання про визначення місця проживання дитини після розлучення в установленому законом порядку не вирішувалося, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для задоволення позову та вселення дитини в належну його батькові квартиру.

Аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваною постановою апеляційного суду, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційних скарг без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук