ПОСТАНОВА

Іменем України

31 березня 2020 року м. Кропивницький

справа № 398/764/18

провадження № 22-ц/4809/415/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрійська Зернова

Компанія»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Крімченко С. А.) від 16 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

14 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрійська Зернова Компанія» (далі за текстом використовується скорочене найменування - ТОВ «ОЗК») у якому просив про таке:

1.Стягнути з ТОВ «ОЗК» на його користь 9546,90 грн компенсації за невикористану відпустку;

2.Стягнути з ТОВ «ОЗК» на його користь 130001,40 грн заборгованість за добовими за час перерубування у відрядженні;

3.Стягнути з ТОВ «ОЗК» на його користь 28482,90 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

4.Стягнути з ТОВ «ОЗК» на його користь 20000,00 грн відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 12 лютого 2014 року по 28 серпня 2017 року він працював водієм автотранспортних засобів у ТОВ «ОЗК», а потім був звільнений. За весь період роботи він жодного разу не використовував своє право на відпустку. При звільненні з роботи, всупереч закону, відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки. На його думку, сума компенсації має складати 9546,90 грн.

У зв`язку з не проведенням відповідачем з ним остаточного розрахунку при звільнені, на підставі ст. 117 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку, який на час звернення до суду становить орієнтовно 18936,00 грн.

Крім того, за період роботи відповідач не виплачував йому добові за час перебування у відрядженнях у передбаченому Податковим кодексом України розмірі, тому сума боргу відповідача становить 130001,40 грн, без урахування фактично сплачених коштів в сумі 42510,00 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд встановив, що в день звільнення позивачу сповна виплачено грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки, а тому його вимога про стягнення компенсації є безпідставною, що також означає безпідставність вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стосовно вимоги позивача про стягнення заборгованості по виплаті добових за час перебування у відрядженні, то суд встановив, що відповідач виплатив їх позивачу у повному обсязі, а твердження позивача про те, що їх розмір мав відповідати розміру, передбаченому ст. 170.9 ПК України ґрунтується на неправильному тлумаченні закону. Не встановивши фактів порушення відповідачем прав позивача, суд відмовив в задоволенні позову в цілому.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на неї

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про задоволення його позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд не дав належної оцінки виписці про рух коштів на поточному банківському рахунку позивача, яка доводить існування заборгованості. Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів сплати коштів. Суд необґрунтовано відхилив клопотання позивача про витребування доказів.

Відповідач не скористався своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу.

Позиції сторін у судовому засіданні

Сторони повідомлені належним чином про час, дату і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, але в судове засідання 18 березня 2020 року не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно ч. ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи:

З 12 лютого 2014 року на підставі наказу директора ТОВ «ОЗК» № 23-к ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, працював на посаду водія автотранспортних засобів і був звільнений з роботи 28 серпня 2017 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

На підставі наказу директора ТОВ «ОЗК» від 20 серпня 2013 року № 197/1-к «Про запровадження суміщення посад» ОСОБА_1 суміщав посаду транспортного експедитора з основною роботою водія автотранспортного засобу з щомісячною доплатою у розмірі 180 грн.

Згідно з наказом директора ТОВ «ОЗК» від 02 березня 2015 року № 84-к ОСОБА_1 , водію автотранспортних засобів, належить виплатити компенсацію за сім днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер роботи за період з 12 лютого 2014 року по 11 лютого 2015 року.

Згідно з наказом від 02 березня 2015 року № 83-к ОСОБА_1 надано частину щорічної основаної відпустки з 23 березня 2015 року по 05 квітня 2015 року тривалістю 14 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Наказами директора ТОВ «ОЗК» від 17 грудня 2016 року №321/1 к/тм та від 29 липня 2017 року № 139 водій ОСОБА_1 був направлений у відрядження по Україні для надання транспортних послуг з перевезення сільськогосподарської продукції.

Згідно з посвідченням про відрядження, виданим на підставі наказу від 17 грудня 2016 року № 321/1к/тм ОСОБА_1 перебував у відрядженні по 30 грудня 2016 року.

Згідно з посвідченням про відрядження, виданим на підставі наказу від 29 липня 2017 року № 139 к/тм ОСОБА_1 перебував у відрядженні по 13 серпня 2017 року.

Відповідно до касового ордеру від 28 серпня 2017 року ОСОБА_1 сплачено 1062,72 грн, як розрахунок при звільненні.

Відповідно до іншого касового ордеру від 28 серпня 2017 року ОСОБА_1 сплачено компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в сумі 7003,30 грн.

Згідно з висновком експерта Кропивницького відділення КНДІСЕ від 31 липня 2019 року підписи від імені ОСОБА_1 у видатковому касовому ордері від 28 серпня 2017 року про отримання 1062 грн 72 коп., який міститься у графі «Підпис одержувача__», а також у видатковому касовому ордері від 28 серпня 2017 року про отримання 7003 грн 30 коп., який міститься у графі «Підпис одержувача__», а також у наказі від 2 березня 2015 року № 84-к , який міститься у графі «З наказом ознайомлений___Сулима О.В.», а також у наказі від 2 березня 2015 року № 83-к, який міститься у графі «З наказом /розпорядженням/ ознайомлений___підпис працівника», а також у додатку № 1 продовження до наказу № 197/1-к від 20 серпня 2013 року, який міститься в колонці «підпис» рядка № 132, виконані самим ОСОБА_1 . Р

Рукописні записи :

-у видатковому касовому ордері від 28 серпня 2017 року про отримання 1062 грн 72 коп., рукописний запис «одна тисяча шістдесят дві 72 28 08 17», який міститься в графі «одержав ___грн.___коп. «__»___20__р.», а також у видатковому касовому ордері від 28 серпня 2017 року про отримання 7003 грн 30 коп., рукописний запис « сім тисяч три 30 28 08 2017 «, який міститься у графі «одержав ___грн.___коп. «__»___20__р.» виконані самим ОСОБА_1 .

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну платуі забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договоромі угодою сторін.

Трудовий договір може бути припинений з підстав визначених законом, зокрема у зв`язку з його розірванням з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжкуі провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 КЗпП України).

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У цій справі позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що при звільненні з роботи відповідач не провів з ним повний розрахунок, а саме: не виплатив компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, не сплатив у повному обсязі заборгованість по добових за періоди перебування позивача у службових відрядженнях. Тим самим відповідач завдав йому моральної шкоди.

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів правильно встановив, що на час звільнення з роботи позивач мав дні невикористаної щорічної відпустки і в день звільнення (28 серпня 2017 року) отримав компенсацію за них у розмірі 7003,30 грн.

Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про кількість днів невикористаної позивачем щорічної відпустки, крім того у справі відсутній розрахунок грошової компенсації.

У рішення суду також такі відомості не вказані. При цьому суд вважав достатнім доказом відсутності порушення прав позивача касовий ордер від 28 серпня 2017 року про отримання позивачем грошової компенсації в сумі 7003,30 грн. Проте, суд не врахував, що відомості про кількість днів невикористаної позивачем відпустки, розмір середнього заробітку позивача, з якого нарахована компенсація, відповідач суду не надав.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача в частині його вимог про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно із змістом ст. 74 КЗпП України та ст. 2 Закону України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) право на відпустки мають громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові). Таким громадянам надаються відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Тривалість відпусток визначається цим Законом (Закону № 504/96-ВР), іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях (ст. 5 Закону № 504/96-ВР).

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ст. 75 КЗпП України). Аналогічну норму містить ч. 1 ст. 6 Закону № 504/96-ВР.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам за особливий характер праці. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України.

Згідно з п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 8 Закону № 504/96-ВР щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається окремим категоріям працівників з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (ч. 12 ст. 10 Закону № 504/96-ВР)

На ухвалу суду від 18 грудня 2018 року про витребування доказів, а саме: копій наказів про надання ОСОБА_1 відпусток, відомостей про нарахування та виплату коштів за період з 12 лютого 2014 року по 28 серпня 2017 року, відповідач надав суду копію наказу від 02 березня 2015 року про надання ОСОБА_1 частини щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів за період роботи з 12 лютого 2014 року по 11 лютого 2015 року з періодом відпустки з 23 березня по 05 квітня 2015 року (с. 85), а також копію наказу від 02 березня 2015 року № 84-к про виплату ОСОБА_1 компенсації семи днів щорічної додаткової відпустки за особливий характер роботи за той самий період, копії розрахункових листів.

Доказів того, що позивачу надавалися відпустки за інші періоди його роботи відсутні.

Отже, за період з 12 лютого 2014 року по 11 лютого 2015 року позивач не відбув 10 календарних днів щорічної основної відпустки.

За період з 12 лютого 2015 року по 11 лютого 2016 року позивач не відбув 24 дні щорічної основної та 7 днів додаткової відпустки, а всього за цей період - 31 календарний день.

За період з 12 лютого 2016 року по 11 лютого 2017 року позивач також не відбув 24 дні щорічної основної та 7 днів додаткової відпустки, а всього за цей період - 31 календарний день.

За період з 12 лютого 2017 року по 28 серпня 2017 року при тривалості щорічної основної відпустки - 24 календарних дні, період за який нараховується відпустка - 198 днів, а отже пропорційно відпрацьованому часу позивач не відбув 13 календарних днів щорічної основної відпустки та 4 календарні дні додаткової відпустки.

Всього, на час звільнення позивач не використав 89 календарних днів щорічної відпустки за які, відповідно до змісту ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР, відповідач зобов`язаний був виплатити йому грошову компенсацію.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями, далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Враховуючи, що позивач звільнений з роботи у серпні 2017 року, то до розрахункового періоду включається його заробіток за період з серпня 2016 року по липень 2017 року (12 місяців), що згідно з наданими відповідачем довідками (с. 94, 98) становить 34605 грн.

Кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством) - 355.

Отже, розмір компенсації, яку мав отримати позивач становив: 34605 : 355 х 89 = 8676 грн, без утримання податків та інших платежів.

Як вбачається з наданого розрахункового листа ОСОБА_1 за серпень 2017 року (с. 96), ТОВ «ОЗК» нарахувало позивачу компенсацію за дні невикористаної відпустки у розмірі 8699,75 грн, що після утримання податків становить 7003,30 грн, які йому виплачені у день звільнення, що підтверджується видатковим касовим ордером (с. 82) на якому позивач власноруч вказав отриману суму і засвідчив власним підписом, належність якого позивачу підтверджена висновком експерта.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у стягненні з відповідача грошової компенсації за дні невикористаної позивачем щорічної відпустки так, як йому така компенсація виплачена сповна відповідно до закону.

Доводи позивача, якими обґрунтовано його вимог в цій частині, спростовуються доказами по справі, а отже є безпідставними.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача в частині його вимог про стягнення з відповідача заборгованості по добових за періоди перебування у відрядженнях, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення добових, позивач стверджував, що він перебував у відрядженнях половину всього відпрацьованого у відповідача часу. При цьому він також стверджував, що за всі дні відрядження відповідач сплачував йому добові із розрахунку 65 грн за одну добу. Однак, він вважає, що такий розмір добових суперечить п. 170.9.1 ст. 170 Податкового кодексу України.

Проте, такі твердження не ґрунтуються на доказах.

Так, згідно наявних у справі наказів про відрядження (с. 77 - 78) та посвідчень про відрядження (с. 79 - 80) ОСОБА_1 фактично перебував у відрядженнях у грудні 2016 року та у серпні 2017 року.

Факт сплати відповідачем ОСОБА_1 добових позивач визнає, крім того, це частково підтверджується випискою з банківського рахунку ОСОБА_1 (с. 20).

Доказів того, що позивач перебував у відрядженнях в інші дні матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що законодавством України імперативно не встановлено розміру добових для працівників недержавної сфери, тобто осіб, які не являються державними службовцями або працівниками підприємств, що повністю або частково фінансуються за бюджетні кошти.

Щодо суб`єктів господарювання недержавної сфери, до числа яких відноситься і відповідач, то розмір добових визначається ними самостійно у локальних правових актах, або в індивідуальних трудових договорах з працівниками.

Позивач не вказував, що у ТОВ «ОЗК» локальними правовими актами було визначено розмір добових для працівників, які направляються у відрядження, у більшому розмірі, ніж фактично виплачувалося позивачу. Не обумовлювався їх розмір і на час укладення трудового договору між ТОВ «ОЗК» і ОСОБА_1 .

Щодо посилання позивача на п. 170.9.1 ст. 170 Податкового кодексу України, як на правову підставу своєї вимоги про стягнення заборгованості по добових за час відрядження, то цією нормою встановлено, що «До оподатковуваного доходу не включаються також витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв`язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 80 євро за кожен календарний день такого відрядження за офіційним обмінним курсом гривні до євро, установленим Національним банком України, в розрахунку за кожен такий день».

Отже, цією нормою визначається оподаткування сум, які виплачуються працівникам усіх сфер економіки, як добові, але не встановлено їх розмір. Крім того, згідно п. 1.1. ст. 1 Податкового кодексу України ним регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по добових за час перебування у відряджені є безпідставними.

У зв`язку з недоведеністю позивачем вимог про стягнення компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки та добових, його твердження про порушення відповідачем трудових прав при звільненні через, нібито, невиплату належних йому від ТОВ «ОЗК» сум є необґрунтованим, а отже підстави для покладення на відповідача відповідальності згідно ст. ст. 117, 237-1 КЗпП України відсутні.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На думку апеляційного суду доводи апеляційної скарги про те, що суд не сприяв позивачу у наданні доказів, не задовольнив його клопотання про витребування доказів є безпідставними так, як суд розглянув клопотання позивача про витребування доказів та задовольнив його. Проте, витребувані від відповідача докази спростували доводи позивача.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2020 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко