Справа № 521/9979/20
Провадження № 2/521/2898/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бобуйка І.А.,

секретаря судового засідання Кушнірука О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесіцивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження: 65072, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 42) про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з вказаним позовом та, з урахуванням уточнень від 08.07.2020 року, позивач просив суд: зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ІПН: НОМЕР_1 ), зокрема: квартири (реєстраційний номер майна: 15 899909), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею (кв.м): 57,6, накладений постановою головного державного виконавця першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.03.2013 року у виконавчому провадженні № 37096213.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що на виконанні першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебував виконавчий лист № 2318/2111/2012 від 20.08.2012 року, виданий Уманським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 43 355,26 грн., виконавче провадження № 37096213.

Згідно позовної заяви, 19.03.2013 року під час здійснення виконавчого провадження № 37096213 головним державним виконавцем Пономарьовим В.В. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику, в межах суми стягнення 43 355,26 грн.08.06.2015 року у вказаному виконавчому провадженні головним державним виконавцем першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Васильєвою С.О. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, відповідно до якої у зв`язку з відсутністю технічної документації на нерухоме майно, що зареєстроване за боржником, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_2 , державним виконавцем направлено стягувачу лист-пропозицію про авансування витрат виконавчого провадження, а саме на виготовлення технічної документації та авансування втрат виконавчого провадження, пов`язаних з примусовим входом. Оскільки станом на дату винесення постанови відповідь на вказаний лист відділом виконавчої служби не отримано, виконавче провадження завершено згідно п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач стверджує, що в регламентовані законодавством строки стягувачем повторно не пред`явлено виконавчий лист до виконання.Так, згідно вищезазначеної постанови про повернення виконавчих документів стягувачеві від 08.05.2015 року виконавчий документ може бути пред`явлено для виконання в строк до 08.06.2016 року.Однак, не зважаючи на факт завершення в 2015 році виконавчого провадження, боржником у якому був позивач, непред`явлення стягувачем виконавчого листа повторно до виконання в регламентовані строки, станом на дату звернення позивача до суду арешт майна, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.03.2013 року, не знято.

З огляду на наведені обставини, перебування майна позивача під арештом з 2015 року за відсутності на те правових підстав, порушує передбачені міжнародним та національним законодавством права та інтереси ОСОБА_1 , а тому позивач звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила суд слухати справу без її особистої участі, позов підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, подав до суду відзив, у якому просив суд слухати справу без його особистої участі.

10.07.2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, за текстом якого відповідач вказує, що на виконанні першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебували виконавчі провадження №№ 37096213, 38943640, 41998148 з виконання виконавчих листів № 2318/2111/2012 від 20.08.2012 року, виданого Уманським міськрайонним судом Черкаської області; № 2318/2111/2012 від 14.11.2012, виданого Уманським міськрайонним судом Черкаської області; № 2702/10738/12 від 30.05.2013 року, виданого Гагарінським районним судом м. Севастополя. Відповідач зазначає, що виконавчі провадження №№ 37096213, 38943640, 41998148 завершено 08.06.2015 року та знищено за закінченням терміну зберігання.Більш того, згідно відзиву станом на 02.07.2020 року на примусовому виконанні Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відсутні виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 212402786 від 13.06.2020 року, ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 57,6 кв.м.на підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, р№7128. 19.09.2006, приватний нотаріус міського нотаріального округу Горецька В.М.

Судом встановлено, що на виконанні першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебував виконавчий лист № 2318/2111/2012 від 20.08.2012 року, виданий Уманським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 43 355,26 грн., виконавче провадження № 37096213.

19.03.2013 року під час здійснення виконавчого провадження № 37096213 головним державним виконавцем Пономарьовим В.В. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику, в межах суми стягнення 43 355,26 грн.

Із системного аналізу законодавства України у сфері виконавчого провадження випливає, що арешт майна у виконавчому провадженні це накладання заборони на право розпоряджатися майном боржника, такий захід застосовується з метою збереження майна боржника для забезпечення реального виконання рішення.

Судом встановлено, що 08.06.2015 року у вказаному виконавчому провадженні головним державним виконавцем першого Малиновського від ділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Васильєвою С.О. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, відповідно до якої у зв`язку з відсутністю технічної документації на нерухоме майно, що зареєстроване за боржником, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_2 , державним виконавцем направлено стягувану лист-пропозицію про авансування витрат виконавчого провадження, а саме на виготовлення технічної документації та авансування втрат виконавчого провадження, пов`язаних з примусовим входом. Оскільки станом на дату винесення постанови відповідь на вказаний лист відділом виконавчої служби не отримано, виконавче провадження завершено згідно п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що в регламентовані законодавством строки стягувачем повторно не пред`явлено виконавчий лист до виконання.

Згідно ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на дату винесення постанов, повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції нормативного акту станом на дату винесення постанов, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки:посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Так, згідно вищезазначеної постанови про повернення виконавчих документів стягувачеві від 08.05.2015 року виконавчий документ може бути пред`явлено для виконання в строк до 08.06.2016 року.

Відповідач у своєму відзиві підтвердив, що станом на 02.07.2020 року на примусовому виконанні Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відсутні виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Більш того, судом встановлено, що згідно листа першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 17405 від 15.06.2020 року, наданого у відповідь на адвокатський запит представника позивача, станом на 15.06.2020 року на примусовому виконанні у першому Малиновському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відсутні виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Отже, судом встановлено, що незважаючи на факт завершення в 2015 році виконавчого провадження, боржником у якому був позивач, непред`явлення стягувачем виконавчого листа повторно до виконання в регламентовані строки, станом на дату звернення позивача до суду арешт майна, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.03.2013 року, не знято.

Так, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 212402786 від 13.06.2020 року в спеціальному розділі Держаного реєстру, окрім іншого, містяться записи про обтяження № 2299770, внесений на підставі Постанови, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.03.2013 року у ВП 37096213 та № 591304, внесений до державного реєстру на підставі тієї ж постанови державного виконавця, видом обтяження згідно таких записів є арешт нерухомого майна.

З огляду на наведені обставини, перебування майна позивача під арештом з 2015 року за відсутності на те правових підстав, порушує передбачені міжнародним та національним законодавством права та інтереси ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Приписами ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України,передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, згідно статті 317 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд вважає, що перебування належного позивачу майна під арештом за відсутності на виконанні у виконавчої служби будь-якого виконавчого документа, порушує право позивача на користування належним їй майном, в той час як жодних дій щодо його реалізації державним виконавцем не було вчинено до часу повернення виконавчого листа стягувачу та на цей час не може бути вчинено без повторного пред`явлення стягувану виконавчого листа до виконання.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі №750/3788/18 в постанові від 27 травня 2018 р.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно інформації про виконавче провадження, яку отримано позивачем шляхом доступу до виконавчих проваджень, остання постанова у такому провадженні - про повернення виконавчого документу стягувачеві, датована 08.06.2015 року, а статус виконавчого провадження завершено.

Судом встановлено, що відомості про повторне пред`явлення виконавчого листа відсутні.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено особливості процедури зняття арешту з майна, зокрема, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, окрім іншого, є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; та ін.

Відповідно до частини п`ятої вказаної статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведених правових норм вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Таким чином, враховуючи, що виконавче провадження, боржником у якому був ОСОБА_1 завершено в 2015 року, повторно до виконання виконавчі листи не пред`явлено, строк на їх пред`явлення сплив 08.06.2016 року, відсутні підстави для продовження дії вжитого постановою у виконавчому провадження арешту всього майна позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, ст. ст. 258, 259, 263, 264, 265, 280, 352 ЦПК України, СУД

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження: 65072, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 42) про зняття арешту з майна задовольнити.

Зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ІПН: НОМЕР_1 ), зокрема: квартири (реєстраційний номер майна: 15 899909), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею (кв.м): 57,6, накладений постановою головного державного виконавця першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.03.2013 року у виконавчому провадженні № 37096213.

Визначити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого воно є підставою для скасування реєстрації вказаного обтяження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Бобуйок І.А.