ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3154/20 Справа № 183/3707/15 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Новомосковська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивач звернулася до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що приблизно з 2003 року вона почала проживати однією сім`єю з ОСОБА_4 , з яким вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Спочатку вони проживали в будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 на праві приватної власності, однак діти ОСОБА_4 почали зловживати спиртними напоями та вчиняти сварки, внаслідок чого вони були змушені переїхати та винаймати інше житло. В подальшому вони переїхали проживати в будинок АДРЕСА_2 , що належить позивачеві, та проживали в ньому до серпня 2013 року, доти ОСОБА_4 переніс інсульт. Оскільки будинок по АДРЕСА_2 не мав належних умов для проживання в ньому хворої людини, вони вирішили знову повернутися в будинок, що належить ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 .

Після проходження певного курсу лікування стан здоров`я ОСОБА_4 почав покращуватися, однак 02 лютого 2014 року він переніс ще один інсульт, внаслідок чого перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні. В цей період він був оглянутий лікарем-психіатром, останній поставив діагноз органічне ураження головного мозку, виражений психоорганічний синдром з психотичними включеннями. 11 лютого 2014 року ОСОБА_4 дозволили забрати додому, оскільки надії на його виживання лікарі не висловлювали.

Позивач вказує, що перевезла ОСОБА_4 в будинок АДРЕСА_1 , здійснювала за ним догляд, оскільки він був фактично паралізований, не міг говорити, мало що пам`ятав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

За життя, ще 07 грудня 2007 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким ѕ частини належного йому на праві власності будинку за АДРЕСА_1 заповів їй, тому після смерті заповідача вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де їй стало відомо, що 01 квітня 2014 року ОСОБА_4 склав новий заповіт, посвідчений Новомосковською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 1-424, за змістом якого, все своє майно в рівних частинах ОСОБА_4 заповів своїм дітям.

Наполягає на тому, що на момент посвідчення 01 квітня 2014 року заповіту ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, він перебував в той період в безпорадному стані, тому просить визнати зазначений заповіт недійсним.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що обставини, з якими закон пов`язує застосування ч.1 ст.225 ЦК щодо недійсності заповіту не знайшли свого підтвердження, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними, а в основу рішення суд не може покласти, як беззаперечний доказ висновок експерта.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в матеріалах справи наявна довідка медичного закладу про те, що померлий не перебував на обліку у лікаря психіатра, однак цей факт не може бути підставою критичної оцінки висновку експерта, оскільки з урахуванням відсутності відповідного підтвердження, експертиза була проведена.

Проводячи психіатричну експертизу, експертом досліджувався не тільки виписний епікриз, в якому встановлено діагноз спадкодавця у період з 02 лютого 2014 року по 11 лютого 2014 року, а й інші медичні картки починаючи з 21 березня 2013 року. Той факт, що померлий не перебував на обліку у психіатра не спростовує діагноз, поставлений тим же психіатром та загальний стан здоров`я ОСОБА_4 .

В своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., яким ѕ частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_1 , а ј частину зазначеного майна ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в рівних частках кожному (т.1 а.с. 6).

Позивачем подано акт, складений головою квартального комітету, у відповідності до якого з 01 вересня 2013 року по 07 липня 2014 року ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 7), та висновок ДІМ Новомосковського МВ УМВС України від 07 серпня 2014 року, у відповідності до якого 06 липня 2014 року після сварки з ОСОБА_2 , вона просила провести з ним профілактичну бесіду (т.1, а.с. 9).

Згідно довідки про склад сім`ї (т.1 а.с. 11) та відмітки у паспорті позивача, остання зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 11, 4-5).

01 квітня 2014 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений Носенко А.Г., державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-424, яким заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах. В зв`язку з хворобою заповідача та на його особисте прохання в присутності нотаріуса, відповідно до ст. 1253 ЦК України, заповіт посвідчено при свідках: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . На прохання заповідача за його дорученням заповіт підписано ОСОБА_9 (т.1 а.с. 69).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 71). Причиною смерті ОСОБА_4 є генералізований атеросклероз, смерть наступила в будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 70)

04 грудня 2014 року позивач подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом від 07 грудня 2007 року за р. №775 (т.1 а.с. 138).

28 січня 2015 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини за заповітом від 01 квітня 2014 року (т.1 а.с. 138), а ОСОБА_3 заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь ОСОБА_2 (т.1 а.с. 138, зворотна сторона).

24 квітня 2015 року ОСОБА_2 подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т.1 а.с. 139).

24 квітня 2015 року ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на спадкове майно житловий будинок з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с. 141, зворотна сторона).

Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори від 30 квітня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки 01 квітня 2014 року ОСОБА_4 складений новий заповіт, в якому ОСОБА_1 спадкоємцем не значиться (т.1 а.с. 10).

Крім того, судом досліджено виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 193, у відповідності до якої ОСОБА_4 в період з 02 лютого 2014 року по 11 лютого 2014 року перебував в неврологічному відділенні Новомосковської ЦМЛ ДОР» (т.1 а.с. 8).

На виконання ухвали суду від 22 вересня 2015 року суду надано висновок судово-психіатричної експертизи № 14 від 16 червня 2016 року, у відповідності до якого ОСОБА_4 в період складення заповіту ІНФОРМАЦІЯ_2 мав ознаки хронічного психічного захворювання у формі стійкого розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, дисцеркуляторна енцефалопатія, склероз судин головного мозку, наслідки повторних гострих порушень мозкового кровообігу (т.1, а.с. 80-82).

Судом досліджено медичні документи ОСОБА_4 , які направлялися для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи: оригінал амбулаторної карти ОСОБА_4 , медичну карту стаціонарного хворого № 503, медичну картку стаціонарного хворого № 193, медичну картку стаціонарного хворого № 1395.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік є вичерпним.

Висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що експертний висновок є неповним та суперечливим, не містить чітких й однозначних висновків, а тому позиція позивача про те, що ОСОБА_4 , в силу свого психічного стану здоров`я, на момент посвідчення заповіту 01 квітня 2014 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, є не обґрунтованою.

У той же час, позивач не надала, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин того, що заповідач склав заповіт під впливом фізичного або психічного насильства або через стійкий розлад здоров`я в момент його вчинення був абсолютно неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи також обставини того, що оспорюваний заповіт був нотаріально посвідчений, а також відсутні докази і стосовно того, що вказаний спірний заповіт не був підписаний самим ОСОБА_4 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спадкодавець під час укладення заповіту не перебував під психологічним впливом та не зазнавав перешкоди щодо вільного розпорядження на випадок свої смерті, а тому його воля при укладанні заповіту обмежена не була.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що той факт, що померлий не перебував на обліку у психіатра не спростовує діагноз, поставлений тим же психіатром та загальний стан здоров`я ОСОБА_4 , висновків суду першої інстанції не спростовує та ґрунтуються на припущеннях щодо можливого стану здоров`я спадкодавця.

Доводи викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що відповідач за допомогою свідків робив усе, щоб матеріали справи суперечили висновку експерта, не заслуговують на увагу, оскільки докази надані позивачем до суду не доводять вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги про належність та об`єктивність висновку експерта №14 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида