ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 638/1666/20

провадження № 22-ц/818/4903/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2020 року, постановлену під головуванням судді Аркатової К.В., в залі суду у місті Харкові,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

24 лютого 2020 року ОСОБА_1 подана заява про забезпечення позову, в якій він просить вжити заходів забезпечення позову шляхом: - накладення арешту із забороною вчиняти будь-які дії по відчуженню 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 , реєстраційний номер №2393296.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2020 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2020 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 2393296, що зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 . В іншій частині заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; вказує, що всупереч вимог ст.151 ЦПК України позивачем не наведено обґрунтованих доводів необхідності забезпечення позову та не надано суду належних та допустимих доказів на їх підтвердження щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду без вжиття заходів забезпечення позову, а також, що такі заходи є співмірними із заявленими позовними вимогами. При цьому в заяві відсутні пропозиції щодо зустрічного забезпечення. Крім того, суд першої інстанції при постановлені оскаржуваної ухвали не перевірив аргументованості заяви щодо застосування заходів забезпечення позову, зазначених заявником, і не дослідив чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в разі задоволення позову, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; належність майна відповідачу на праві власності.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Судом встановлено, що у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя; стягнути з відповідача на користь позивача, компенсацію за належну йому частку у майні, що є сумісною власністю подружжя та яке було відчужене без його згоди в сумі 204785 грн. за проданий відповідачем автомобіль Тоyоtа.

Отже предметом спірних правовідносин є визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем, реєстраційний номер №2393296; стягнення компенсації за належну позивачу частку вартості відчуженого без його згоди автомобіля в сумі 204785 грн.

Як на підставу вжиття заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався на те, що в провадженні суду перебуває справа за його позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 та автомобіля Тоyotа GT.Домовитись про поділ спільного майна подружжя тривалий час не може. Наразі в провадженні суду також знаходиться справа про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Крім того, автомобіль Тоyotа GT,що також є спільною сумісною власністю подружжя, було відчужено без згоди позивача на користь третьої особи. У зв`язку з цим, позивач вважає, що відповідач може вчинити дії щодо відчуження майна, що підлягає поділу між подружжям, та її дії спрямовані на приховування майна та уникнення від виконання рішення в майбутньому. Просив суд, накласти арешт із забороною вчиняти будь-які дії по відчуженню 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 , реєстраційний номер №2393296.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07 листопада 2019 року №187881625, 03.06.2005 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу р№924, 03.06.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Палєвою О.М. (а.с.14).

Відповідно до інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру МВС від 14.01.2020 року №31/20-85, щодо реєстрації транспорту: автомобіль Тоyotа GTНОМЕР_1 07.03.2019 року перереєстровано на нового власника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16).

Між сторонами існує спір щодо вищевказаного нерухомого майна, оскільки позивач вважає, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рівними в спільному сумісному майні подружжя, що також є підставою для визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири.

Тому, невжиття заходів забезпечення позову, у випадку відчуження відповідачем спірного майна, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Таким чином, обраний позивачем вид забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним, що також спростовує доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом зустрічного забезпечення.

З урахуванням наведених позивачем причин, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, і обґрунтування необхідності їх вжиття, співмірності заходу забезпечення позову заявленим вимогам, висновок суду про задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту відповідає вимогам закону.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 07.10.2020 року.