Провадження № 2/229/1247/2020
РІШЕННЯ

іменем України

09 жовтня 2020 року м. Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Рагозіної С.О.,

за участю секретаря судового засідання Король І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Дружківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовує свої вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купвлі-продажу квартири від 07 лютого 2003 року. В зазначеному будинку, окрім позивача, зареєстровані: ОСОБА_3 (дружина), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 (син), ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак відповідачка та їх спільні з позивачем неповнолітні діти не проживають в квартирі з 18 червня 2014 року, а мешкають в іншій місцевості та намірів на повернення до м. Дружківка не мають. Реєстрація вказаних осіб у будинку позивача перешкоджає останньому розпоряджатися цією квартирою на власний розсуд та виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються права позивача.

В судове засідання позивач не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте позивач та його представник надали відповідні заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте надала заяву про розгляд справи без її участі. В заяві не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дружківської міської ради в судове засідання не з`явилась, проте надала заяву про розгляд справи без її участі.

Суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутність осіб, які не з`явилися.

Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб .

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 18-19).

Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 16-17).

Судом встановлено, що в квартирі позивача зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як члени сім`ї позивача (а.с. 20-21, 29).

Згідно з актом від 29 липня 2020 року, який складений головою територіального комітету м-н. «Піонерський» родина Хохлових в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 18 липня 2014 року не мешкає, особистих речей не виявлено (а.с. 21).

Суд встановив, що відповідачка ОСОБА_3 , малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 мають постійне місце реєстрації на території Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 22, 41-42, 44).

З висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради, вбачається, що питання про визнання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 17 вересня 2020 року. Члени комісії прийшли до висновку, що в даній ситуації права дітей порушуються, оскільки документів, підтверджуючих забезпечення дітей права на користування будь-яким іншим житлом представник позивача не надав. Орган опіки та піклування Дружківської міської ради вважає доцільним залишити залишити малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованими у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, суд не погоджується із вищезазначеним висновком та не приймає його до уваги з огляду на таке.

Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку.

Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

З огляду на викладене, оскільки відповідачка та їх спільні з позивачем неповнолітні діти не проживають у належній ОСОБА_1 на праві власності квартирі більше одного року без поважних причин, при цьому мають зареєстроване місце проживання на території Російської Федерації, у зв`язку з чим, втратили право користування нею, а також, що їх реєстрація у цій квартирі перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися даною квартирою та порушує права позивача як власника.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 361/7139/15-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачка та їх спільні з позивачем неповнолітні діти не є власниками спірного нерухомого майна, фактично в квартирі не проживають з 18 червня 2014 року, були в ній зареєстровані за згодою позивача як члени його сім`ї, що порушує права позивача як власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує.

Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання відповідачки та їх спільних з позивачем неповнолітніх дітей такими, що втратили право на користування житлом належним чином обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Дружківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житлом в квартирі АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд шляхом подання в 30денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С.О. Рагозіна