справа № 489/1472/20
провадження №2/489/1596/20
УХВАЛА

про передачу справи до іншого суду

26 березня 2020 року м. Миколаїв

Суддя Ленінського районного суду міста Миколаєва Коваленко І.В., який є головуючим у справі, ознайомившись із матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський домобудівельний комбінат» про розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав, стягнення заборгованості, відсотків та інфляційних втрат

встановив:

25.03.2020 позивачі звернулися до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовною заявою до відповідач в якій просили розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав, стягнення заборгованості, відсотків та інфляційних втрат.

Звертаючись з вказаним позовом до Ленінського районного суду міста Миколаєва позивачі виходили із загальної підсудності, встановленої частиною другою статті 27 ЦПК України, так як місцезнаходженням відповідача юридичної особи є Інгульський район міста Миколаєва.

Між тим із вказаною підсудністю не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі «Leo Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

За загальним правилом, якщо інше не встановлено процесуальним законом, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (частина друга статті 27 ЦПК України).

В силу частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з частиною першою статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41,42 постанови від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Пленум Верховного Суду України у пункті 27 постанови від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За правилами статті 32 спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності), відповідно до частини першої статті 378 ЦПК України є підставою для скасування рішення, яким закінчено судовий розгляд, з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Із матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договорами купівлі-продажу майнових прав, зокрема не збудовано та не введено в експлуатацію об`єкт нерухомості за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , яка відноситься до території Центрального району міста Миколаєва та підсудна Центральному районному суду міста Миколаєва, внаслідок чого затримало передачу у власність позивачам майнових прав на квартири.

Отже, даний спір стосується виконання зобов`язання, пов`язаного з нерухомістю, та на нього поширюються правила виключної підсудності, передбачені статтею 30 ЦПК України.

За таких обставин, враховуючи непідсудність даного спору Ленінському районному суду міста Миколаєва, на підставі пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України справа підлягає передачі за виключною підсудністю до Центрального районного суду міста Миколаєва.

Керуючись статтями 30, 31 ЦПК України,

ухвалив:

Передати матеріали цивільної справи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський домобудівельний комбінат» про розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав, стягнення заборгованості, відсотків та інфляційних втрат за виключною підсудністю до Центрального районного суду міста Миколаєва.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст ухвали складено 26.03.2020.

Суддя І.В.Коваленко