Ухвала

01 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 219/2435/19-ц

провадження № 61-7476св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач, відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Космачевської Т. В., Агєєва О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2019 року у складі судді Конопленко О. С. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Проте ОСОБА_2 не довела належними, допустимими та достатніми доказами те, що спірний будинок було придбано за її особисті кошти, тобто вона не спростувала матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя. Сама по собі наявність у ОСОБА_2 грошових коштів від продажу 06 січня 2014 року належної їй у порядку спадкування квартири за 48 642 грн не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірний будинок, придбаний у цей самий день за 26 400 грн, було придбано нею за ці кошти без надання відповідних доказів.

При цьому суд послався на відповідні правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходив із того, що чинне законодавство України не передбачає визнання власника таким, що втратив право користування належним йому майном. При цьому, ураховуючи, що первісні позовні вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ між сторонами задоволено, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину спірного будинку, задоволення зустрічного позову призведе до звуження непорушного права відповідача за зустрічним позовом на користування своєю власністю на власний розсуд.

Постановою Донецького апеляційного суду від 12 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2019 рокускасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 769,00 грн за подання позовної заяви.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 152,60 грн судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у разі придбання майна хоча й за час шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_1 не надав жодних належних та допустимих доказів про те, що він брав участь коштами або працею у набутті та покращенні спірного майна, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

При цьому ОСОБА_2 надано всі необхідні докази на підтвердження того, що оспорюваний будинок придбано за кошти, отримані нею від продажу отриманої у спадок квартири.

Також суд послався на відповідні правові позиції Верховного Суду України.

Встановивши, що ОСОБА_1 не мешкає разом з ОСОБА_2 майже три роки, домовленості щодо користування житлом між сторонами відсутні, тому суд на підставі частини другої статті 405 ЦК України визнав його таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

У квітні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний житловий будинок придбано за час шлюбу, тому він є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем у ЦК України та СК України.

Також судом установлено, що передумовою придбання спірного будинку був продаж 06 січня 2014 року за 48 642 грн належної ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про спадщину за законом квартири. Проте доказів того, що спірний будинок був придбаний виключно за особисті кошти ОСОБА_2 , остання на виконання вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надала.

Крім того, апеляційний суд не надав оцінки тій обставині, що відповідно до звіту від 28 грудня 2018 року про оцінку майна житлового будинку з надвірними спорудами та побудовами, розташованого по АДРЕСА_1 , оціночна ринкова вартість вищевказаного будинку станом на 28 грудня 2018 року становить 93 742 грн, що значно перевищує суму, за яку було придбано цей житловий будинок.

Крім того, положення статті 156 ЖК УPCP передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Системний аналіз статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК УPCP у поєднанні зі статтею 64 ЖК УPCP дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності па жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УPCP регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Отже, апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази. При цьому апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у численних постановах Верховного Суду, що є грубим прушенням норм процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Згідно з статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції, виходив із того, що що ОСОБА_1 не мешкає разом з ОСОБА_2 майже три роки, домовленості щодо користування житлом між сторонами відсутні, а відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Проте у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 601/1114/18 (провадження № 61-3916св19), від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц (провадження № 61-8142св18), від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц (провадження 61-38672св18), та інших суд дійшов висновку, що особа, яка вселилася у житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку набуває право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом. Право такої особи на користування чужим майном, за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення сімейних відносин, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Прикладом наявності протилежних за змістом правових висновків у рішеннях Верховного Суду є постанови Верховного Суду України: від 16 листопада 2016 року № 6-709цс 19 (справа № 688/63/15-ц), від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15, у яких суд дійшов висновку, що відповідач зберігає право користування спірним житловим приміщенням і після припинення сімейних відносин з позивачем відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР.

Аналіз викладених правових висновків у наведених прикладах свідчить про існування різного підходу до вирішення схожих справ, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом.

При цьому колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постановах Верховного Суду України: від 16 листопада 2016 року № 6-709цс 19 (справа № 688/63/15-ц), від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15).

У зв`язку з чим ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року справу № 447/455/17-ц (провадження № 61-20711св19) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання вчинити дії передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Справу прийнято до розгляду, провадження № 14-64цс20.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Оскільки справа 447/455/17-ц (провадження № 61-20711св19) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання вчинити дії передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи 447/455/17-ц (провадження № 61-20711св19) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець