Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 356/1106/17-ц

провадження № 61-8319св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

відповідачі: Березанська міська рада Київської області; судді Березанського міського суду Київської області Голік Галина Костянтинівна, Лялик Роман Михайлович , Капшученко Ірина Олексіївна , Роздобудько Олександр Миколайович ; завідувач Баришівської районної державної нотаріальної контори; завідувач Березанської міської державної нотаріальної контори; Головне управління Держгеокадастру у Київській області, комунальне підприємство Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації»; Головне управління Національної поліції в Київській області,

третя особа - ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2018 року у складі судді Журавського В. В. та постанову Київського апеляційного суду

від 20 березня 2019 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду

з позовом до Березанської міської ради Київської області, суддів Березанського міського суду Київської області Голік Г. К., Лялик Р. М., Капшученко І. О., Роздобудько О. М., завідувача Баришівської районної державної нотаріальної контори, завідувача Березанської міської державної нотаріальної контори, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, комунального підприємства Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації», Головного управління Національної поліції

в Київській області, третя особа - ОСОБА_6 , про усунення перешкод

у користуванні будинком та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 06 квітня 1946 року у

АДРЕСА_1 його батьку ОСОБА_7 рішенням правління колгоспу «Пролетарська правда» була виділена земельна ділянка для побудови будинку, та цим саме започатковано колгоспний двір.

28 травня 1958 року було завершено будівництво будинку. 20 жовтня

1958 року ОСОБА_7 , як голові колгоспного двору, видано свідоцтво про те, що домоволодіння АДРЕСА_1 дійсно належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7

Сім`я ОСОБА_7 володіла майном колгоспного двору на правах сумісної власності.

Після смерті батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишились єдиними членами колгоспного двору, а тому володіння, користування

та розпорядження майном здійснювалось за спільною згодою.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 24 березня

2014 року ОСОБА_2 було визнано безвісти відсутнім з 01 травня

2005 року.

Пред`являючи позов до суду, суддів, міської ради, нотаріальних контор, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що судді Березанського районного суду Київської області, як він вважав, проявляючи очевидну зацікавленість у результатах розгляду справ, у незаконний спосіб

не визнають позивачів власниками забудови батьківської хати, системно чинять перешкоди у доступі до правосуддя, ухиляються від розгляду по суті позовів, проявляють очевидну зацікавленість та приховують факти винесення двох судових рішень від 17 лютого 2007 року та від 13 січня

2009 року, які винесені на підставі підроблених документів.

Неправомірність дій Березанської міської ради Київської області, як вважав позивач ОСОБА_1 , полягала у наступному: нікчемності правочину щодо оформленню заповіту батька секретарем міської ради, як власника всього майна, на ім`я позивачів, у той час коли власником всього майна був колгоспний двір. На момент укладення заповіту у 1989 році батько позивачів міг розпорядитися тільки 1/3 частиною майна колгоспного двору при умові виділення своєї частини за рішенням суду (такий документ не складався); приховування виконавчим комітетом Березанської міської ради Київської області наявної інформації щодо правовстановлюючих документів

на колгоспний двір за первинною адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі свідоцтва про право власності колгоспного двору; безпідставній зміні поштових адрес будинку за вказаною адресою.

Неправомірність дій Баришівської нотаріальної контори, як він вважав, полягала у, зокрема: нікчемності правочину щодо видачі нотаріусом Баришівської нотаріальної контори Київської області Маховкою Ю. І. ОСОБА_9 свідоцтва про право власності як дружині батька, у той час коли остання такою не була; використанні завідомо підробленого свідоцтва від 26 лютого 1966 року на право власності на жилий будинок батька позивачів при формуванні спадкової справи батька, у той час коли батько вже мав законне свідоцтво від 20 жовтня 1958 року на право власності

за поштовою адресою АДРЕСА_1 , як голова колгоспного двору, яке ніким не було скасоване (при цьому підроблене свідоцтво про право власності мало іншу поштову адресу сусіднього будинку); видачі нотаріусом Баришівської нотаріальної контори Маховкою Ю. І. ОСОБА_9 свідоцтва про право власності за відсутності доказів прав на земельну ділянку; використанні нотаріусом Баришівської нотаріальної контори Київської області Маховкою Ю. І. при видачі свідоцтва про право власності

ОСОБА_9 завідомо підробленої будинкової книги по будинку позивачів (очевидні підчистки, виправлення, порушення печатки на зворотній стороні книги, які вказували на кількість сторінок у книзі та інш.).

Вважав, що Березанська нотаріальна контора Київської області неправомірно видала свідоцтво про право власності ОСОБА_10

як спадкоємцю ОСОБА_9 , у той час, коли вона власницею не була.

Зазначав, що у спірному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_10

та його дружина ОСОБА_6 .

Посилався на те, що мав намір зареєструвати своє місце проживання

у спірному житловому будинку та проживати там, проте ОСОБА_10

та ОСОБА_6 чинили перешкоди щодо володіння, розпорядженням

та управлінням цим будинком.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просив суд виселити ОСОБА_10 та його дружину ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати відповідачів

не перешкоджати їм у користуванні земельною ділянкою та забудовою шляхом визнання ОСОБА_10 та його дружину такими, що втратили право користування земельною ділянкою та забудовою за вказаною адресою

та зняття останніх з реєстраційного обліку у цьому будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 07 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1

та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що обґрунтування позивача щодо того, що він є співвласником земельної ділянки та житлового будинку АДРЕСА_2 , ґрунтуються виключно на його припущеннях. Відсутні належні та допустимі докази

на підтвердження його права власності на зазначене нерухоме майно, а тому відсутні у ОСОБА_1 правові підстави вимагати на правах власника визнавати ОСОБА_6 , такою, що втратила право користування земельною ділянкою та забудовою, зі зняттям її з реєстраційного обліку.

Разом із тим суд першої інстанції виходив із того, що Березанська міська рада Київської області, судді Березанського міського суду Київської області

Голік Г. К., Лялик Р. М., Капшученко І. О., Роздобудько О. М. , завідувачі Баришевської районної державної нотаріальної контори та Березанська міська державна нотаріальна контора, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, комунальне підприємство Київської обласної ради «Лівобережне бюро інвентаризації», Головне управління національної поліції в Київській області не є належними відповідачами за позовом про усунення перешкод у користуванні будинком та виселенні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та інтересах свого брата ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини й норми процесуального права та дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не має правових підстав вимагати на правах власника визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування земельною ділянкою та забудовою зі зняттям із реєстраційного обліку

у цьому будинку, оскільки відсутні належні та допустимі докази

на підтвердження наявності у нього права власності на житловий будинок

та земельну ділянку, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_2 .

Також вважав обґрунтованим та законними висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Березанської міської ради Київської області, суддів Березанського міського суду Київської області Голік Г. К., Лялик Р. М., Капшученко І. О., Роздобудько О. М., завідувача Баришівської районної державної нотаріальної контори та Березанської міської державної нотаріальної контори, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, комунального підприємства Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації», Головного управління національної поліції в Київській області, оскільки вони не є належними відповідачами у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи

із Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

У травні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Березанської міської ради Київської області, суддів Березанського міського суду Київської області Голік Г. К., Лялика Р. М., Капшученко І. О., Роздобудька О. М., завідувача Баришівської районної державної нотаріальної контори, завідувача Березанської міської державної нотаріальної контори, Головного управління Держгеокадастру

у Київській області, комунального підприємства Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації», Головного управління Національної поліції в Київській області, про усунення перешкод

у користуванні будинком та виселення призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої

та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального

та процесуального права.

Вважав, що суди попередніх інстанцій не врахували дійсні обставини справи та те, що відповідачі через свою злочинну бездіяльність та протиправні дії порушили та продовжують порушувати права, свободи та інтереси братів ОСОБА_1 щодо володіння, управління та користування власністю

на майно, що належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування за первинною адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив Головного управління національної поліції в Київській області на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_7 був наділений огородом для будівництва хати,

що підтверджується копією архівного витягу протоколу № 17 засідання правління колгоспу «Пролетарська Правда» від 06 квітня 1946 року

(а. с. 37 т. 1).

20 жовтня 1958 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на будівлі, а саме: на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належало колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_7 (а. с. 39 т. 1).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на будівлі від 26 лютого 1966 року № 1758 ОСОБА_7 належало на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташованими

за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 51 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 48 т. 1).

На підставі свідоцтва про право власності від 02 квітня 1993 року, виданого державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Маховка Ю. І. , спадкоємцями померлого ОСОБА_7 були його дружина ОСОБА_12 та син ОСОБА_2 , які отримали по 1/2 частині житлового будинку, що знаходився за адресою:

АДРЕСА_4 (а. с. 54-55, 56-57 т. 1).

ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду щодо захисту своїх спадкових прав, зокрема у період із 2007 року по 13 вересня 2017 року звертався до Березанського міського суду Київської області із позовами про: визнання недійсними свідоцтв про право власності на частку у спільному майні подружжя на 1/2 частину житлового будинку; право на спадщину

за законом на 1/2 частину спадкового майна на дружину і сина у рівних частках кожному; встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове нерухоме майно; визнання свідоцтва про право на 1/2 частину в спільному майні, набутому за час шлюбу та свідоцтва

на право на спадщину за законом недійсними; визнання свідоцтва на право власності недійсним (а. с. 70-74 т. 1).

Рішеннями Березанського міського суду Київської області від 17 грудня

2007 року, від 13 січня 2009 року та від 26 липня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні пред`явлених позовів.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер.

Згідно свідоцтва про право власності, виданого 02 квітня 1993 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_12 , як дружині, яка пережила чоловіка ОСОБА_7 , належить право власності на 1/2 частину у спільному сумісному майні,

що складається із житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_4 . Іншим свідоцтвом, виданим 02 квітня 1993 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори, підтверджено право власності ОСОБА_12 та ОСОБА_2 на іншу половину будинку, право власності на який вони набули у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 . Зазначені свідоцтва недійсними не визнавались, підстав уважати їх нікчемними немає (а. с. 54-57, т. 1).

Житловий будинок, розташований за адресою:

АДРЕСА_4 , належав ОСОБА_7

за життя останнього на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Березанським ККП 26 лютого 1966 року за № 1758

та зареєстрованого в Переяслав-Хмельницькому БТІ 26 лютого 1966 року

за № 1805 (а. с. 54 т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня

2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції

до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 317 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності

не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у пункті 33 постанови

від 07 лютого 2004 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391,

396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних

із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається

на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає

із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,

а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу

(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення

або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку із їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів

на підтвердження наявності у нього права власності на земельну ділянку

та житловий будинок, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_2 .

При цьому доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції

не враховано дійсні обставини справи та те, що відповідачі, які через свою злочинну бездіяльність та протиправні дії порушили та продовжують порушувати права, свободи та інтереси братів ОСОБА_7 щодо володіння, управління та користування власністю на майно, що належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування за первинною адресою:

АДРЕСА_1 є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, а тому Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

до Березанської міської ради Київської області, суддів Березанського міського суду Київської області Голік Г. К., Лялик Р. М., Капшученко І. О., Роздобудько О. М., завідувача Баришівської районної державної нотаріальної контори та Березанської міської державної нотаріальної контори, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, комунального підприємства Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації», Головне управління національної поліції в Київській області, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності правових підстав для задоволення цих вимог, оскільки останні не є належними відповідачами у цій справі.

Проте з таким висновком суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 до суддів Березанського міського суду Київської області Голік Г. К., Лялик Р. М., Капшученко І. О., Роздобудько О. М., Верховний Суд не може погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 124 Конституції України (у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій) правосуддя

в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами

не допускаються. А відповідно до частини другої вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду

і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов?язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки

це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання

у вирішення справи належним судом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, що діяла на момент розгляду справи

у судах першої й апеляційної інстанцій), здійснюючи правосуддя, суди

є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб

з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики

до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня

2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено,

що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження

у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду

та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів

та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року

№ 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті

до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження

їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень

у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи,

а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Тобто, якщо позивач вважав, що суд допустив порушення норм права під час розгляду його справи, він мав можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами

у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах: від 08 травня 2018 року у справі

№ 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року

у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня

2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Упорушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди, відмовляючи

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до суддів Березанського міського суду Київської області Голік Г. К., Лялик Р. М., Капшученко І. О., Роздобудько О. М. про усунення перешкод у користуванні будинком

та виселення, не врахували, що судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені, а будь-яка компенсація за інші недоліки

в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави.

Відтак, провадження у частині позовних вимог до суддів Березанського міського суду Київської області слід закрити із наведених вище підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення

у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково

і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення

є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо

це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої

й апеляційної інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_1 до суддів Березанського міського суду Київської області Голік Г. К., Лялик Р. М., Капшученко І. О., Роздобудько О. М. про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про закриттям провадження у цій частині у справі.

Керуючись статтями 260, 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 07 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 20 березня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суддів Березанського міського суду Київської області Голік Галини Костянтинівни, Лялик Романа Михайловича , Капшученко Ірини Олексіївни та Роздобудька Олександра Миколайовича про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1

та ОСОБА_2 до суддів Березанського міського суду Київської області Голік Галини Костянтинівни, Лялик Романа Михайловича , Капшученко Ірини Олексіївни та Роздобудька Олександра Миколайовича про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення закрити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 07 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 20 березня 2019 року у іншій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович