КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 490/4523/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11805/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Шереметьєвої Л.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача 62 289,00 грн. збитків від інфляції, 4 031,51 грн. 3 % річних за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та судові витрати у сумі 768,40 грн.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року було частково задоволено її позов до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» та стягнуто з відповідача 73 863,49 грн., з яких: 45 000,00 грн. страхової виплати; 13 365,00 грн. пені; 14 400,00 грн. збитків від інфляції та 1 098,49 гр. - 3 % річних, а також 5 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди та 2 116,63 грн. судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та у позові відмовлено. Рішенням Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року рішення апеляційного суду було скасовано, залишено в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року.

Зазначала, що 15 листопада 2018 року відповідач частково виконав рішення суду першої та касаційної інстанцій та виплатив їй стягнуті судом 73 863,49 грн., які були нараховані за період з 26 лютого 2015 року по 19 грудня 2015 року.

Вказувала, що правовідносини між нею та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» ґрунтуються на Договорі добровільного страхування майна фізичних осіб і відповідальності перед третіми особами № ПБ/0009145/1522/13 від 24 жовтня 2013 року і є грошовим зобов`язанням. Оскільки правовідносини, які склалися, є грошовим зобов`язанням, строк виконання якого настав, але боржник не виконав грошові зобов`язання вчасно, протиправно володів та користувався її грошовими коштами протягом майже трьох років, вважає, що з відповідача підлягає стягненню на її користь витрати від інфляції та 3 % річних від простроченої суми за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 20 грудня 2015 року по 14 листопада 2018 року (а.с. 1-4).

У відзиві на позовну заяву представник ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» Головненко Н.В. зазначив, що 24 жовтня 2013 року з позивачем був укладений Договір добровільного страхування майна фізичних осіб № ПБ/0009145/1522/13. 20 жовтня 2014 року позивач звернулася з заявою про виплату страхового відшкодування, в якій власноручно описала обставини, події та повідомила, що 19 жовтня 2014 року внаслідок пожежі було пошкоджено застраховане нею майно: згорів дах будинку, веранда, домашнє майно, побутова техніка. Страховик листом № 17-10/4187 від 30 березня 2015 року повідомив позивача про відмову у визнані даної події страховим випадком та відсутність підстав для виплати страхового відшкодування за даною подією. Зазначив, що 03 жовтня 2018 року постановою Верховного Суду рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року в частині стягнення на користь позивачки матеріальної шкоди, пені, інфляційних збитків та річних. В частині відшкодування моральної шкоди відмовлено.

15 листопада 2018 року рішення Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року товариством було виконано добровільно та сплачено борг у розмірі 73 863,49 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 050545 від 15 листопада 2018 року та не заперечується самою позивачкою.

Враховуючи, що договором страхування, укладеним з позивачем, не передбачено сплату страховиком (боржником) збитків від інфляції та три відсотки річних, просив відмовити у позові (а.с. 32-34).

У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечувала проти відзиву та просила задовольнити позовні вимоги повністю (а.с. 41-42).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 46-48).

Не погодившись з рішенням районного суду, 08 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 51-64).

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим внаслідок неповноти встановлення обставин, які мають значення для справи та внаслідок неправильного дослідження та оцінки наявних у справі доказів. Зазначила, що обов`язок по сплаті страхового відшкодування виник у відповідача після настання страхового випадку та ґрунтується на підставі та умовах Договору добровільного страхування майна фізичних осіб і відповідальності перед третіми особами № ПБ/0009145/1522/13 від 24 жовтня 2013 року. Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань по договору, на них поширюється дія ст. 536 та ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язань. Проте суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та порушив норми матеріального права, відмовивши у задоволенні позову.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок виплатити страхове відшкодування у відповідача виник після набрання законної сили рішенням Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, тому враховуючи добровільне виконання відповідачем рішення Верховного Суду без звернення позивача до органів виконавчої служби та вжиття заходів примусового виконання, прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача відсутнє, а тому підстави для стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат відсутні.

Колегія суддів не погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» був укладений Договір добровільного страхування майна фізичних осіб № ПБ/0009145/1522/13, за яким вигодо набувачем є ОСОБА_1 (а.с. 6-7).

Відповідно до п. 3.1.1 договору застрахованим є житловий будинок, в тому числі: конструкція, оздоблення і обладнання на суму 20 000,00 грн., домашнє майно на суму 15 000,00 грн., господарські будівлі та споруди на суму 10 000,00 грн.

19 жовтня 2014 року мав місце страховий випадок - пожежа, в результаті якої було пошкоджене застраховане майно.

30 березня 2015 року ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» посилаючись на пункт 8.2.2.3 договору страхування та частину другу статті 26 Закону України «Про страхування» відмовила заявнику у виплаті страхового відшкодування, оскільки пожежа сталася з власної необережності ОСОБА_1 , а тому не є страховим випадком.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 73 863 грн. 49 коп., з яких: 45 000 грн. - сума страхової виплати; 13 365 грн. - пеня; 14 400 грн. - відшкодування збитків від інфляції; 1 098 грн. 49 коп. - три відсотки річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та судовий збір у розмірі 2116 грн. 63 коп.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції було скасовано і в позові відмовлено.

Рішенням Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 490/421/16-ц рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування моральної шкоди скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» про стягнення страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та 3 % річних скасовано та залишено в цій частині в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року.

При цьому Верховний Суд у справі № 490/421/16-ц дійшов правового висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на підставі укладеного між ними договору страхування, є грошовим зобов`язанням. Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

15 листопада 2018 року шляхом добровільного виконання рішення суду ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 73 863,49 грн. (а.с. 9).

При укладенні договору добровільного страхування майна фізичних осіб і відповідальності перед третіми особами між сторонами виникли правовідносини у сфері страхування, які регулюються ЦК України, Законом України «Про страхування» та іншими актами цивільного законодавства.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 979 ЦК України та статтею 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про страхування», розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Частиною 1 статті 988 ЦК України, частиною 2 статті 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між ними договору страхування, є грошовим зобов`язанням.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання,які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, а також такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 490/421/16-ц було залишено в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року в частині стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 73 863 грн. 49 коп., з яких: 45 000 грн. - сума страхової виплати; 13 365 грн. - пеня; 14 400 грн. - відшкодування збитків від інфляції; 1 098 грн. 49 коп. - три відсотки річних. При цьому, судом встановлено, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» були відсутні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування позивачу.

Таким чином, оскільки у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» були відсутні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування позивачу, такий обов`язок сплатити страхове відшкодування виник у відповідача на підставі договору страхування після настання страхового випадку, а не після ухвалення рішення Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, яке підлягає примусовому виконанню та яким встановлено, що відповідач мав виплатити страхове відшкодування, проте, не виплатив.

Вказане спростовує доводи відповідача з якими погодився і районний суд у цій справі про виникнення грошового зобов`язання з набранням рішення законної сили, тобто з 03 жовтня 2018 року.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції у даній справі дійшов помилкового висновку про те, що обов`язок у відповідача щодо виплати страхового відшкодування виник після ухвалення рішення Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у зв`язку з чим прострочення виконання зобов`язання не відбулося.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року було стягнуто з відповідача пеню, інфляційні збитки та 3 % річних за період часу з 26 лютого 2015 року по 19 грудня 2015 року.

Тому у даній справі позивач просила стягнути з відповідача 62 289,00 грн. збитків від інфляції, 4 031,51 грн. 3 % річних за користування грошовими коштами, виходячи з суми простроченого страхового відшкодування в розмірі 45 000,00 грн., за період з 20 грудня 2015 року по 14 листопада 2018 року - момент виконання відповідачем рішення суду.

Оскільки обов`язок у відповідача щодо виплати страхового відшкодування виник після настання страхового випадку, а рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року вже було стягнуто інфляційні втрати та 3 % річних за період часу з 26 лютого 2015 року по 19 грудня 2015 року, колегія суддів вбачає підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за заявлений позивачем період прострочення виплати страхового відшкодування з 20 грудня 2015 року по 14 листопада 2018 року.

Про застосування строку позовної давності як підставу відмови в позові відповідач в суді першої інстанції не заявляв, проте брав участь у розгляді справи.

Отже, з ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 16 728,28 грн. інфляційних втрат (45 000,00 грн. x 1.37173959 - 45 000,00 грн. = 16 728,28 грн.) та 3 920,55 грн. 3 % річних (45 000,00 грн. x 3 x 1061 : 365 : 100) за період з 20 грудня 2015 року по 14 листопада 2018 року.

Поряд з цим відповідачем до районного суду було надано власний контр розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних на спростування доводів і розрахунку позивача, з яким колегія суддів погодилася (а.с. 35-37).

Вищевказаних вимог законодавства та обставин справи суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково та стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (31,1 %) 238,97грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 358,45 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого підтверджується квитанціями (а.с. 12, 62).

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року - скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 16 728 грн. 28 коп. інфляційних втратта 3 920 грн. 55 коп. 3 % річних за період з 20 грудня 2015 року по 14 листопада 2018 року.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) - 238 грн. 97коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 358 грн. 45 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова