КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/9814/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Борець Є.О.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/688/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Мостової Г.І.

Секретаря судового засідання Спеней О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Хміль Тетяна Михайлівна про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», правонаступника всіх прав та зобов`язань Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», (далі - ПАТ КБ «Надра», банк), треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Хміль Тетяна Михайлівна про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» був укладений кредитний договір № 380/П/42/2007-840, за умовами якого банк надав позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошві кошти у сумі 45 787,50 доларів США зі сплатою за користування кредитними ресурсами відсотків у розмірі 12.19 % річних, строком до 12 жовтня 2032 року та з комісією за розрахунки за договором 1,75%. Цільове призначення кредиту - для придбання трьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

25 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, який було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 9303. За умовами договору іпотеки ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань, які витікають із кредитного договору, передала в іпотеку банку АТ «Комерційний банк «Надра» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Також було накладено заборону відчуження зазначеної квартири, яку зареєстровано в реєстрі № 9304.

У той самий день з метою забезпечення виконання зобов`язань Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» уклало з ОСОБА_2 договір, згідно з яким ОСОБА_2 поручається перед ВАТ «Комерційний банк «Надра» за належне виконання ОСОБА_1 взятих зобов`язань за кредитним договором.

Зазначала, що після значного підвищення курсу долара США по відношенню до національної валюти України на протязі осені 2008 року, вона, ОСОБА_1 , зрозуміла, що банком ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», здійснений недобросовісний продаж своїх фінансових послуг. Банк не повідомив та не розтлумачив позичальнику, як споживачу, усі наявні ризики при користуванні послугами банку, а саме існування ризику збільшення курсу валюти, в якій отримано кредит, по відношенню до національної валюти України, що суттєво збільшить витрати по обслуговуванню кредиту в разі отримання постійних прибутків в національній валюті України.

Вважає, що банк ВАТ «Комерційний банк «Надра» приховав від позичальника ОСОБА_1 інформацію про покладення на неї ризику знецінення національної валюти. У такий спосіб банк ввів позичальника в оману з приводу цієї істотної обставини. Такі дії ВАТ «Комерційний банк «Надра» містять ознаки нечесної підприємницької практики, яка суворо забороняється згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, кредитний договір не містить графіку платежів, інформацію про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, а також відомості про всі супутні послуги та інші фінансові зобов`язання. Ця обставина свідчить про те, що зміст кредитного договору суперечить статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року.

Відповідно до аналізу положень кредитного договору існує суттєвий дисбаланс в правах та обов`язках сторін кредитного договору на користь ВАТ «Комерційний банк «Надра». Умови цього договору є несправедливими та дискримінаційними. Вони порушують рівність прав та обов`язків позичальника та кредитодавця.

До того ж, всупереч статті 524 ЦК України кредит був виданий в іноземній валюті, а не в грошовій одиниці України (гривні).

Посилаючись на те, що всупереч вимог частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України, у кредитному договорі № 380/11/42/2007-840 від 25 жовтня 2007 року банком не були дотримані особливі істотні умови, встановлені частиною 2 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» для споживчого кредиту та вимоги пункту 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про мови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007року №168, просила визнати кредитний договір № 380/П/42/2007-840 від 25 жовтня 2007 року, укладений між АТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 недійсним. Оскільки недійсність кредитного договору спричиняє недійсність договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання основного зобов`язання, просила на підставі частини 2 статті 548 ЦК України визнати недійсним договір іпотеки від 25 жовтня 2007 року, укладений між АТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 , із застосуванням наслідків його недійсності шляхом скасування заборони відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , накладеної приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Хміль Тетяною Михайлівною та зареєстровано в реєстрі № 9304.

Зазначаючи, що договір поруки від 25 жовтня 2017 року укладений з порушенням чинного законодавства, зокрема статті 252 ЦК України, просила визнати договір поруки, укладений між АТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 недійсним.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4 підтримав позов та просить його задовольнити.

Представник відповідача АТ «Комерційний банк «Надра» проти позову ОСОБА_1 заперечував, надавши до суду письмові пояснення ( а.с. 45-53 том 1).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалено при неправильно установлених судом обставин.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року залишено без змін (а.с. 106, 107-111 том 1).

Верховним Судом за результатом розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 прийнято постанову від 20 червня 2019 року, якою ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 179-182 том 1).

Підстави для скасування судового рішень апеляційної інстанції і передачі справи на новий розгляд, наведені судом касаційної інстанції в постанові від 20 червня 2019 року, зводились, зокрема, до того, що в апеляційній скарзі, яка розглядалась апеляційним судом, представник позивача вказував на те, що копію повного тексту оскаржуваного рішення суду першої інстанції сторона позивача не отримувала, апеляційна скарга складена і подана на підставі виданої копії скороченого тексту рішення з метою дотримання строків на апеляційне оскарження. Вказував на необхідність викладу належного обґрунтування апеляційної скарги та подання їх суду після отримання повного тексту судового рішення.

Врахувавши висновки та мотиви, з яких скасовано судове рішення апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи за поданою апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року вжив усіх належних заходів, передбачених цивільним процесуальним законодавством України, щодо повідомлення позивачки та її представника ОСОБА_4 про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, з роз`ясненням останній процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій.

Колегією суддів з`ясовано, що повний текст судового рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року отримав в приміщенні Апеляційного суду Київської області представник позивачки ОСОБА_4 на підставі поданої заяви від 14 вересня 2017 року (а.с.101 том 1). Вручення копії судового рішення представникові учасника справи, вважається, що її вручено й особі, яку він представляє - частина 5 статті 76, статті 222 ЦПК України в редакції закону, чинній на момент отримання копії повного судового рішення (аналогічні положення вказані в частині 7 статті 272 ЦПК України, в редакції закону, чинній з 15 грудня 2017 року). Будь-яких уточнень (обґрунтувань) доводів апеляційної скарги стороною позивача не подано.

При новому розгляді справи за поданою апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року судом апеляційної інстанції справа до розгляду призначалась неодноразово.

В судові засідання 09 вересня 2019 року, 16 жовтня 2019 року, 11 листопада 2019 року, 23 грудня 2019 року, 03 лютого 2020 року, 06 квітня 2020 року, 01 червня 2020 року позивачка (особа, яка подає апеляційну скаргу), будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, не з`явилась.

Уповноважений позивачкою представник ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 09 грудня 2016 року, зі строком дії до 09 грудня 2017 року, в судове засідання також не з`явився, надіслав до суду апеляційної інстанції заяву від 24 вересня 2019 року, в якій повідомив суд апеляційної інстанції, що на даний час строк дії довіреності закінчився, іншої довіреності чи іншого документа на право представлення інтересів ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не видано (не підписано) - а.с. 33, 202 том 1.

Суд апеляційної інстанції, керуючись частиною 5 статті 12 ЦПК України, письмово роз`яснив позивачці процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема, на стадії перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачені статтею 364 ЦПК України. Визнано явку позивачки ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою або забезпечити явку представника для участі у розгляді справи за поданою скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року (а.с. 243-244).

Не дивлячись на тривалість перебування справи в провадженні апеляційного суду, позивачка жодного разу в судові засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила, явку представника для участі у розгляді справи за поданою нею апеляційною скаргою не забезпечила.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинне бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Неявки позивача в судові засідання спричиняє затягування строків розгляду справи, що є порушенням як положень Цивільного процесуального кодексу України, так і п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

З урахуванням наведених норм права, колегія суддів вважає, що позивачка ОСОБА_1 , будучи ініціатором даного судового провадження, обізнаною про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, про наслідки невчинення процесуальних дій на стадії перегляду справи в суді апеляційної інстанції, не скористалась правом участі у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції та не проявила зацікавленості в розгляді справи за поданою нею апеляційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року.

В судове засідання, призначене Київським апеляційним судом в останнє 20 липня 2020 року, учасники справи не з`явились, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у 2007 році позивачка ОСОБА_1 звернулась до Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра», з метою отримання банківських послуг на умовах кредитування для придбання нерухомості за кредитним пакетом «Житлові рішення», та у письмовій формі ознайомлена банком з інформацією про умови кредитування.

23 жовтня 2007 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву на оформлення кредитного пакету «Житлові рішення» в банківській установі ВАТ «Комерційний банк «Надра», із заповненням наступних параметрів кредиту: валюта - долар США; бажана сума кредиту - 45 000,00; сума першого внеску 47 300,00; цільове призначення кредиту - придбання житла для особистого використання; строк на який бажає отримати кредит - 300 місяців; форма погашення кредиту - ануїтет. Підписанням даної анкети-заяви, позичальник підтвердив, зокрема, що інформація, яка міститься в анкеті-заяві, є достовірною і точною, зобов`язувався негайно повідомити банк про всі зміни вказаних даних, а також щодо будь-яких обставин, котрі можуть вплинуть на виконання позичальником чи банком зобов`язань за кредитом, що може бути виданий на основі даної заяви (а.с. 51-52 том 1).

25 жовтня 2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ ««Комерційний банк «Надра», і позивачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 380/П/42/2007-840 (на придбання майна), за умовами якого банк надає позичальникові кредит у 45 787,50 доларів США у тимчасове користування, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути банку в строк до 12 жовтня 2032 року суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,19 % річних на суму заборгованості по кредиту. Цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2007 року, що укладений між позичальником та ЗАТ «Будівельно-Монтажне управління № 53», згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-20 том 1).

Сторони кредитного договору визначили, що повернення кредиту здійснюється позичальником у валюті кредиту щомісячно до 10 числа поточного місяця в сумі мінімального необхідного платежу у розмірі 500,00 доларів США - пункт 3.3.1., 3.3. кредитного договору.

Матеріалами справи підтверджується, що 25 жовтня 2007 року між ЗАТ «Будівельно-Монтажне управління № 53» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 25 жовтня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за 9299, з проведенням державної реєстрацією права власності на нерухоме майно в КП «Бориспільському бюро технічної інвентаризації» ( а.с. 25, 26 том 1).

Виконання кредитного зобов`язання забезпечене порукою на підставі укладеного 25 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_2 договору поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № 380/П/42/2007-840 від 25 жовтня 2007 року. Підпункту 5.3. якого визначено, що цей договір діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором чи виконанням поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору (а.с. 23-24 том 1).

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 380/П/42/2007-840 між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 25 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Хміль Т.М., зареєстрованого у реєстрі за № 9303, за яким ОСОБА_1 передала банку в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.21-22 том 1).

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи на підставі поданих та досліджених доказів свідчать про те, що банк виконав свої зобов?язання, надавши позичальнику кредитні кошти в повному обсязі, які прийняті позичальником ОСОБА_1 від банку й використані за призначенням.

Обставини укладення договору на умовах, визначених у ньому, отримання грошових коштів в сумі 45 787,50 доларів США визнані позивачкою, про що свідчать доводи, наведені ОСОБА_1 у позові в обґрунтування своїх вимог.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору та договорів іпотеки та поруки, що забезпечують основне зобов`язання, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», а тому є безпідставними.

Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, так і в межах вимог, заявлених ОСОБА_5 у суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договору кредиту та договорів іпотеки та поруки, що забезпечують основне зобов`язання, позивачка посилалась, зокрема, на те, що умови кредитного договору, які передбачають сплату кредиту в доларах США, є несправедливим в цілому, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, суперечать принципу добросовісності.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення договору) у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Стаття 18 цього Закону містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Встановленні судом першої інстанції фактичні обставини справи на підставі поданих доказів, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, свідчать про те, що процедура укладення кредитного договору між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 відповідно до положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" дотримана банком. Анкета-заява від 23 жовтня 2007 року на оформлення кредитного пакета «Житлові рішення», що підписана ОСОБА_1 вказує на те, що до укладення кредитного договору позичальником отримано умови кредитування відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивачка на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

На підставі встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кредитний договір укладений з урахуванням волевиявлення позичальника ОСОБА_1 , вказаний правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним.

Відхиляючи доводи позивачки про те, що умови кредитного договору, які передбачають сплату кредиту в доларах США, є несправедливими через підвищення курсу долара США, суд першої інстанції правильно керувався тим, що кредитний договір укладено в іноземній валюті за згодою позичальника ОСОБА_1 , а зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання кредиту недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміну курсу гривні по відношенню до долара США.

Так, відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щодня. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено.

Таким чином, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Врахувавши умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладаючи кредитний договір від 25 жовтня 2007 року в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов`язання, сторони чітко усвідомлювали, що курс національної валюти відносно долара США не є незмінним, та існує підвищений валютний ризик за таким кредитом.

Доводи позивачки в обґрунтування позовних вимог про те, що використання (видача кредитів) в Україні грошової одиниці (долар) іноземної держави США обмежений в цивільному обороті на території України не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет № 15-93 Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», з 07 лютого 2019 року введено в дію Закон України «Про валюту і валютні операції» № 2473-VIII.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до статті 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності та взаємного зв`язку, установивши, що права позичальника ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору між нею та ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра», не порушені, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору № 380/П/42/2007-840 від 25 жовтня 2007 року недійсним.

Узгоджується з нормою матеріального права і висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог позивачки ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору іпотеки від 25 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 на забезпечення виконання умов кредитного договору № 380/П/42/2007-840 від 25 жовтня 2007 року, із застосуванням наслідків його недійсності шляхом скасування заборони відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , накладеної приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Хміль Тетяною Михайлівною та зареєстровано в реєстрі № 9304, а також щодо визнання недійсним договору поруки, укладеного між АТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції правильно керувався тим, що в силу статей 526 , 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним.

Відповідно до статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Порука є способом забезпечення виконання зобов`язання (стаття 553 ЦК).

За положеннями статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, то в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України щодо припинення поруки.

Отже, не встановлення строку припинення поруки в розумінні статті 251, 252 частини четвертої статті 559 ЦК України, на що посилається у своїх вимогах позивачка ОСОБА_1 , не означає, що такий договір поруки є недійсним.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України, в редакції, чинній на час пред`явлення позову) можна зробити висновок про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов`язання за договором поруки, передбаченого частиною 4 статті 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, а не шляхом визнання договору поруки недійсним за позовом позичальника.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: