ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 705/3689/18
Провадження № 22-ц/821/1326/20
категорія: 301030500

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Єльцова В.О.

суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушення права особистої власності.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення порушення права особистої власності. Своє звернення мотивує тим, що його сім`я і сім`я ОСОБА_3 являються родичами прямої лінії споріднення і разом проживали в квартирі по АДРЕСА_1 з 1970 року, а згідно договору дарування майнових прав від 27.05.1994 стали співвласниками (як рідні дядько і племінниця) з рівними частками на основі щирості і поваги з незмінним сімейним способом проживання - спільне майно, спільне користування, взаємні права і обов`язки. Але ОСОБА_3 безвідповідально 29.08.2017 передала свої права і відповідальність на квартирну частку сторонній особі ОСОБА_2 , що призвело до припинення сімейного проживання в міцному родинному колі та встановлення окремого проживання в новому форматі на спільній площі з чужою особою, хоча наступник ОСОБА_2 сліпо вірить, що це немає значення.

В той же час в житловому приміщенні, яке вона самовільно зайняла, знаходиться і його особиста приватна власність, що була надана ОСОБА_3 в тимчасове володіння для спільного користування (особисте його майно - шафа, стіл, плита, ліжко та інше майно). На цій же площі і сьогодні знаходяться його речі персонального користування (одяг, ліки тощо). Додатково за час їхнього проживання в родинному оточенні з`явилася і спільна власність (лічильники, прибори сантехнічні, опалення та ін.) і його частка в цій власності теж являється його особистою приватною власністю. Він єдиний власник цього майна і тому режим володіння і користування визначається тільки ним в інтересах його сім`ї, а договір дарування 2017 з ОСОБА_2 не припиняє його права і не впливає на їх обсяг - перехід права іншої особи на його майно - неможливий. За таких обставин дарунок вважається неприйнятим і це положення зберігається до офіційного визначення порядку користування або розподілу їхніх часток.

За відсутності акта приймання - передачі дарунка, керуючись інстинктами з допомогою братків з незаконних формувань і не дотримуючись базового договору дарування 1994 ОСОБА_2 діє протиправно - вдирається в спільне приміщення, виламує замки, руйнує перегородки, допускає проникнення різних осіб, встановила металеві решітки і позбавила його доступу до спільних приміщень і особистого майна. Її договір дарування не враховує його права як третьої особи і власника майна і співвласника квартири. Просить: 1) зобов`язати ОСОБА_2 , як правонаступника, дотримуватись вимог базового договору дарування від 27.05.1994 щодо ОСОБА_3 і ОСОБА_1 по способу, умовах і відповідальності спільного користування; 2) визнати ОСОБА_1 третьою особою в договорі дарування від 29.08.2017 між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 і зобов`язати їх оформити його статус додатковою угодою без якої сьогодні договір немає юридичної сили; 3) зобов`язати ОСОБА_2 усунути порушення права особистої власності ОСОБА_1 та надати безперешкодний доступ до приміщень і прибрати замки і решітки, а пошкодження відремонтувати відповідно положень чинного договору дарування від 27.05.1994р.; 4) відшкодувати збитки за порушення договору дарування від 27.05.1994 і шкоду завдану майну і здоров`ю ОСОБА_1 протиправними діями ОСОБА_2 на загальних підставах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушення права особистої власності відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що захист прав у такий спосіб, який вказаний у позові, шляхом: «визнання ОСОБА_1 третьою особою в договорі дарування від 29.08.2017 між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 і зобов`язати їх оформити його статус додатковою угодою … . » не ґрунтується на законі, крім того в даній справі ОСОБА_3 не являється відповідачем та суд не може її зобов`язувати вчинити певну дію.

Позивач не довів суду в чому полягає порушення права його особистої власності зі сторони ОСОБА_2 , які збитки йому були завдані, про відшкодування яких він просить суд.

Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У липні 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2020 року та ухвалити нове рішення про залишення позову без розгляду за ст. 257 ЦПК України.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що Уманський міськрайонний суд Черкаської області ухвалою від 11.09.2018 року спочатку повернув його позов, так як ним не були зазначені докази, згодом ухвалою від 01.08.2019 року відкрив провадження без додержання вимог ст. 175 ЦПК України і в рішенні від 16.06.2020 року знову підтвердив, що докази не надані і не обґрунтовано відмовив. Стверджує, що в таких обставинах позов залишається без розгляду. Однак, суд виніс неправосудне рішення.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

15 липня 2020 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод порушення права особистої власності.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2020 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єльцов В.О., судді Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 липня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про її розгляд та з викликом сторін в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

В суді встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення порушення права особистої власності. Своє звернення мотивує тим, що його сім`я і сім`я ОСОБА_3 являються родичами прямої лінії споріднення і разом проживали в квартирі по АДРЕСА_1 , з 1970 року, а згідно договору дарування майнових прав від 27.05.1994 стали співвласниками (як рідні дядько і племінниця) з рівними частками на основі щирості і поваги з незмінним сімейним способом проживання - спільне майно, спільне користування, взаємні права і обов`язки. Але ОСОБА_3 безвідповідально 29.08.2017 передала свої права і відповідальність на квартирну частку сторонній особі ОСОБА_2 , що призвело до припинення сімейного проживання в міцному родинному колі та встановлення окремого проживання в новому форматі на спільній площі з чужою особою, хоча наступник ОСОБА_2 сліпо вірить, що це немає значення.

В той же час, в житловому приміщенні, яке вона самовільно зайняла, знаходиться і його особиста приватна власність, що була надана ОСОБА_3 в тимчасове володіння для спільного користування (особисте його майно - шафа, стіл, плита, ліжко та інше майно). На цій же площі і сьогодні знаходяться його речі персонального користування (одяг, ліки тощо). Додатково за час їхнього проживання в родинному оточенні з`явилася і спільна власність (лічильники, прибори сантехнічні, опалення та ін.) і його частка в цій власності теж являється його особистою приватною власністю. Він єдиний власник цього майна і тому режим володіння і користування визначається тільки ним в інтересах його сім`ї, а договір дарування 2017 з ОСОБА_2 не припиняє його права і не впливає на їх обсяг - перехід права іншої особи на його майно - неможливий. За таких обставин дарунок вважається неприйнятим і це положення зберігається до офіційного визначення порядку користування або розподілу їхніх часток.

За відсутності акта приймання - передачі дарунка, керуючись інстинктами з допомогою братків з незаконних формувань і не дотримуючись базового договору дарування 1994 ОСОБА_2 діє протиправно - вдирається в спільне приміщення, виламує замки, руйнує перегородки, допускає проникнення різних осіб, встановила металеві решітки і позбавила його доступу до спільних приміщень і особистого майна. Її договір дарування не враховує його права як третьої особи і власника майна і співвласника квартири. Просить: 1) зобов`язати ОСОБА_2 , як правонаступника, дотримуватись вимог базового договору дарування від 27.05.1994 щодо ОСОБА_3 і ОСОБА_1 по способу, умовах і відповідальності спільного користування; 2) визнати ОСОБА_1 третьою особою в договорі дарування від 29.08.2017 між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 і зобов`язати їх оформити його статус додатковою угодою без якої сьогодні договір немає юридичної сили; 3) зобов`язати ОСОБА_2 усунути порушення права особистої власності ОСОБА_1 та надати безперешкодний доступ до приміщень і прибрати замки і решітки, а пошкодження відремонтувати відповідно положень чинного договору дарування від 27.05.1994р.; 4) відшкодувати збитки за порушення договору дарування від 27.05.1994 і шкоду завдану майну і здоров`ю ОСОБА_1 протиправними діями ОСОБА_2 на загальних підставах.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції відповідає.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, згідно договору дарування від 27 травня 1994 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 (на даний час перейменована на АДРЕСА_1 ) на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м.

Згідно ухвали апеляційного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні факти.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Уманського виробничого підрозділу ЧООБТІ серії СВО №088771 від 22 квітня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві приватної власності належить по 1/6 частці вказаного будинку.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року було визначено порядок користування земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_1 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04.11.2010, яке набрало законної сили, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відносно неправомочності дій і незаконності перепланування у квартирі, в результаті чого утворено дві окремі ізольовані квартири, встановлено, що зі сторони ОСОБА_3 порушення прав ОСОБА_1 у зв`язку з проведенням робіт по переплануванню у її частині будинку - не допускалося, а ОСОБА_1 не довів, що він з вини ОСОБА_3 не може здійснити своє право на його частку будинку, зокрема при виконання своєї частини ремонтних робіт.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.09.2006, яке було залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 16.11.2006, по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про набуття права власності на нерухоме майно, земельну ділянку за набувальною давністю та виселення без надання іншого жилого приміщення, суд задовольнив позов ОСОБА_3 та відмовив в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 . При цьому судом було встановлено, що саме ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_3 користуватися її частиною будинку та створює перешкоди в доступі до кімнат та користуванні спільними приміщеннями, а ОСОБА_3 , навпаки, прав ОСОБА_1 не порушувала.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2007 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про рейдерство спільної площі і відновлення порядку користування, суд відмовив у задоволенні даного позову, не встановивши фактів порушення прав ОСОБА_1 щодо його частки у власності з боку ОСОБА_3 .

Також, з наданої Управлінням містобудування та архітектури Уманської міської ради відповіді за №1033 від 15.07.2010, вбачається, що при перевірці звернення ОСОБА_1 щодо самочинного перепланування ОСОБА_3 в квартирі спільного користування за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що рішенням виконкому від 25.02.2010 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надано дозвіл на перепланування частини житлового будинку з метою влаштування двох ізольованих квартир з добудовою веранди розміром 1,15х2,45м та влаштування окремого входу.

Висновком головного державного санітарного лікаря м. Умані №107 від 06.11.2009 на проект будівництва було погоджено проект водопостачання та каналізування житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 17.05.2013 складеного інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у Черкаській області - при проведенні позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності державних будівельних норм, стандартів і правил - порушень з боку ОСОБА_3 не виявлено.

29.08.2017р. згідно договору дарування ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Таким чином, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 не є стороною договору дарування від 27 травня 1994 року, і відповідно даний договір на неї не може розповсюджуватися, вона не має згідно вказаного договору прав та обов`язків, а відтак вимога про дотримання його умов відповідачем суперечить чинному законодавству.

Захист прав у такий спосіб, який вказаний у позові, шляхом: «визнання ОСОБА_1 третьою особою в договорі дарування від 29.08.2017 між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 і зобов`язати їх оформити його статус додатковою угодою … . » не ґрунтується на законі, крім того в даній справі ОСОБА_3 не являється відповідачем та суд не може її зобов`язувати вчинити певну дію.

Позивач не довів суду в чому полягає порушення права його особистої власності зі сторони ОСОБА_2 , які збитки йому були завдані, про відшкодування яких він просить суд.

Такі висновки суду 1 інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ЦПК України, так як суд ухвалою від 11.09.2018 року спочатку повернув позов, в зв`язку з відсутністю доказів обставин, на які він посилається, згодом ухвалою від 01.08.2019 року відкрив провадження без додержання вимог ст. 175 ЦПК України і в рішенні від 16.06.2020 року знову підтвердив, що докази не надані та необґрунтовано відмовив у задоволені позову замість залишення позову без розгляду, є помилковими. Оскільки, Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року (справа №761/17393/19) зазначив, що положення ч.10 ст.84 ЦПК України містять альтернативні варіанти дій суду першої інстанції в разі ухилення від виконання учасником справи вимог щодо надання доказів. Залишення позову без розгляду є лише одним з них і може застосовуватися тільки в разі неможливості здійснення судом розгляду справи за відсутності таких доказів. Системне тлумачення п.9 ч.1 ст.257 ЦПК України свідчить, що його слід застосовувати у взаємозв`язку з положеннями чч.7 10 ст.84 ЦПК України, а залишення позову без розгляду можливе лише у випадку неподання позивачем витребуваних доказів без поважних причин, тобто коли позивач володіє певними доказами, які необхідні для повного і всебічного з`ясування обставин справи, але свідомо ухиляється від надання їх суду. В іншому випадку суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, зобов`язаний розглянути справу по суті на підставі тих доказів, які надані учасниками справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушення права особистої власності, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий: В.О. Єльцов

Судді : О.В. Карпенко

Л.В. Нерушак