Постанова

Іменем України

05 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 235/3889/18

провадження № 61-6951св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 13 березня 2019 року в складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Папоян В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 вересня 2007 року позивач працювала у Державному підприємстві «Донецька залізниця» (далі -

ДП «Донецька залізниця»), а 08 серпня 2016 року була звільнена з роботи у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Крім того, позивач 13 липня 2017 року була звільнена

з роботи у зв`язку із переведенням до регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

При звільненні з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2016 року

до 08 серпня 2016 року та з 01 березня 2017 року до 13 липня 2017 року склала 60 709,82 грн.

Вказувала, що неправомірними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 20 000 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» заборгованість по заробітній платі у розмірі 60 709,82 грн, середній заробіток за весь час затримки до дня подачі позовної заяви по ДП «Донецька залізниця» - 126 058,16 грн та по структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця»

ПАТ «Укрзалізниця» - 103 447 грн, моральну шкоду - 20 000 грн.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила вимоги про стягнення: заборгованості із заробітної плати за період з 01 березня 2016 року до 08 серпня 2016 року та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від

ДП «Донецька залізниця», залишити без розгляду.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 19 грудня 2018 року в задоволенні заяви про залишення позовних вимог без розгляду відмовлено.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 19 грудня 2018 року, з урахуванням ухвали цього суду від 28 грудня

2018 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року до липня 2017 року в розмірі 31 793,83 грн з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 369,10 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач у порушення вимог статті 116 КЗпП України при звільненні позивача не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі. Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік тощо покладено на роботодавця, а не на працівника.

Належними та допустимими є надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати за березень-травень 2017 року. Доказів виплати

ОСОБА_1 заробітної плати за відомістю про отримання заробітної плати відповідачем суду не надано. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за вищевказаний період.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період

з 01 березня 2016 року до 08 серпня 2016 року пред`явлені позивачем до неналежного відповідача - ПАТ «Укрзалізниця», оскільки зобов`язання за трудовими зобов`язаннями у цей період часу виникли у ДП «Донецька залізниця», яке на час розгляду справи не ліквідовано.

Доданим до матеріалів справи науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України підтверджено відсутність вини

ПАТ «Укрзалізниця» у невиплаті позивачу заробітної плати. Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно відмовити.

Позивач звернулась до суду з цим позовом 03 липня 2018 року, поважних причин пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору не навела, тому в частині стягнення моральної шкоди необхідно відмовити.

Додатковим рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у мотивувальній частині рішення суд навів відповідне обґрунтування щодо наявності правових підстави для задоволення позову частково щодо вимог про відмову в позові в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, однак у резолютивній частині рішення не зазначив про відмову в задоволенні вказаних вимог, тому наявні підстави для ухвалення додаткового рішення з цього питання.

Додатковим рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2016 року

до 08 серпня 2016 року відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у резолютивній частині рішення суд не зазначив про відмову в позові в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2016 року

до 08 серпня 2016 року, хоча стосовно цієї вимоги сторони подавали докази і давали пояснення, тому є підстави для ухвалення додаткового рішення з цього питання.

Постановою Донецького апеляційного суду від 13 березня 2019 року рішення Красноармійського міськрайонного суду від 19 грудня 2018 року в частині визначення розміру стягнутої заборгованості по заробітній платі за період з березня до 13 липня 2017 року змінено.

Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня до 13 липня 2017 року в розмірі

10 016,15 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 просила скасувати рішення місцевого суду в частині розміру заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року до 13 липня 2017 року та

в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині. У решті позивач рішення місцевого суду не оскаржувала.

Перевіряючи правильність наданих позивачем розрахунків та стягуючи заборгованість за період з березня до липня 2017 року в розмірі 28 276,75 грн, суд першої інстанції не врахував, що нарахована ОСОБА_1 заробітна плата у розмірі 5 501,74 грн за березень 2017 року була виплачена, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного Фонду України за березень 2017 року. Отже з визначеної позивачем до стягнення суми має бути виключена заборгованість за березень 2017 року як така, що виплачена.

Доказів, що позивач виходила на роботу в період простою, запровадженому на підприємстві, або відміни простою у спірний період, суду не надано, тому відсутні підстави проводити розрахунок заборгованості за червень та липень

2017 року та стягувати заборгованість по заробітній платі за цей період.

Відповідач має нараховану та не виплачену заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 за період з квітня до травня 2017 року в розмірі 10 016,15 грн, з утриманням з цієї суми відповідних податків та зборів.

У решті (в оскаржуваній позивачем частині) апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати постанову апеляційного суду в частині виплати заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належить від підприємства, прийняти в цій частині нову постанову про задоволення вказаних вимог.

Оскільки рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 переглядалося судом апеляційної інстанції лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період

з 01 березня 2017 року до 13 липня 2017 року та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то в силу норм процесуального закону постанова апеляційного суду переглядається судом касаційної інстанції в цій частині в межах доводів касаційної скарги.

Крім того, у прохальній частині касаційної скарги ОСОБА_1 порушує питання про повідомлення її про час та місце розгляду справи, яке задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до частини першої

статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а його висновки не відповідають матеріалам справи, оскільки не досліджено належним чином наявні у справі докази.

Так, після видачі відповідачем наказу від 15 березня 2017 року про встановлення простою, позивач за вимогою адміністрації підприємства продовжувала роботу зокрема з березня до липня 2017 року, тому вона має право на стягнення коштів за цей період у повному розмірі. Вказані обставини підтверджені зібраними у справі доказами, яким повинна бути надана належна правова оцінка.

Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що висновок Торгово-промислової палати України є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну виплату позивачу заробітної плати. Вказаний обов'язок роботодавця передбачений трудовим законодавством, тому не може бути спростований вищевказаним висновком, отже суд апеляційної інстанції помилково послався на цей висновок.

Відповідач намагається уникнути відповідальності за порушення трудового законодавства, тому він не подав до суду всіх документів, які у нього знаходяться та можуть підтвердити заявлені у справі вимоги.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

08 серпня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 працювала провідним інженером сектору кадрів відділу кадрів служби кадрової та соціальної політики ДП «Донецька залізниця». Наказом від 03 серпня 2016 року позивач з 08 серпня 2016 року була звільнена у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом від 13 липня 2017 року ОСОБА_1 з 13 липня 2017 року звільнена у зв`язку з переведенням до регіональної філії «Донецька залізниця»

ПАТ «Укрзалізниця» з виплатою компенсації за невикористану відпустку

за 9 днів.

Наказом від 14 липня 2017 року позивач з 14 липня 2017 року була прийнята на роботу до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», що підтверджується записами у трудовій книжці.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України за березень 2017 року ОСОБА_1 виплачена заробітна плата у розмірі 5 501,74 грн, що відповідає розрахунку заробітної плати про нарахування позивачу за цей же період заробітної плати у розмірі

5 501,74 грн. Дані про виплату заробітної плати за квітень-травень 2017 року відсутні.

Згідно з відповіддю від 24 травня 2018 року на звернення ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця» щодо надання довідки про заборгованість по заробітній платі, відповідачем повідомлено, що на підконтрольній Україні території відсутні оригінали первинних, кадрових та фінансових документів для формування довідки.

Наказом регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»

від 15 березня 2017 року встановлено початок простою з 16 березня

2017 року для всіх працівників апарату управління структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця»

ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»

від 17 березня 2017 року встановлено початок простою з 20 березня

2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції, з оплатою за час простою не з вини працівників з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. У разі виробничої необхідності та можливості забезпечення достатньої зайнятості працівникам, начальникам відповідних виробничих підрозділів зобов`язано надати клопотання на відміну простою з зазначенням дати відміни, посади та прізвища працівника.

Згідно з розрахунками заробітної плати ОСОБА_1 нараховано відповідачем до виплати заробітну плату: за березень 2017 року -

5 501,74 грн, сума до виплати - 4 303,79 грн; за квітень 2017 року -

4 299,53 грн, сума до сплати - 3 362,63 грн, за травень 2017 року -

5 716,62 грн, сума до сплати - 3 287,61 грн.

З 13 березня 2017 року до 24 березня 2017 року ОСОБА_1 знаходилась на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності.

Наказом від 20 березня 2018 року позивач звільнена з роботи з 21 березня 2018 року за власним бажанням, що підтверджується записом у трудовій книжці.

Апеляційний суд також встановив, що відповідач має нараховану та не виплачену заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 за період з квітня до травня 2017 року в розмірі 10 016,15 грн з утриманням з цієї суми відповідних податків та зборів (квітень 2017 року - 4 299,53 грн, травень

2017 року - 5 716,62 грн).

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі у м. Донецьку, м. Луганськ перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Як встановлено вище, ОСОБА_1 нараховано відповідачем до виплати заробітну плату: за березень 2017 року - 5 501,74 грн, сума до виплати - 4 303,79 грн; за квітень 2017 року - 4 299,53 грн, сума до сплати -

3 362,63 грн, за травень 2017 року - 5 716,62 грн, сума до сплати -

3 287,61 грн.

Нарахована ОСОБА_1 заробітна плата в розмірі 5 501,74 грн за березень 2017 року була виплачена, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України за березень 2017 року.

Наказом від 20 березня 2018 року позивач звільнена з роботи з 21 березня 2018 року за власним бажанням, що підтверджується записом у трудовій книжці.

Разом з тим, до матеріалів справи не додано доказів, що за червень-липень 2017 року позивачу нараховувалася заробітна плата і відповідач має перед нею за цей період заборгованість.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня

2020 року у справі № 227/5138/18 (провадження № 61-14162св19), прийнятій у справі з подібними правовідносинами.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.

Сам по собі факт звільнення позивача з ПАТ «Укрзалізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Указане узгоджується з правовим висновком, який викладений Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18).

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відповідач має нараховану та не виплачену заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 за період з квітня до травня 2017 року в розмірі

10 016,15 грн, з утриманням з цієї суми відповідних податків та зборів. При цьому суд апеляційної інстанції навів розрахунок при задоволенні грошової вимоги, дослідив його обґрунтованість та правильність.

Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Зважаючи на вимоги позивача (виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу), а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18).

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі у м. Донецьку, м. Луганськ перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати свої зобов`язання, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Укрзалізниця»

у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно погодився з висновками місцевого суду про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19).

Отже, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Укрзалізниця»

у несвоєчасній виплаті заробітної плати при звільненні.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19), ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником

ДП «Донецька залізниця», проте вирішені місцевим судом позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01 березня

2016 року до 08 серпня 2016 року (за період роботи позивача у ДП «Донецька залізниця») не є предметом касаційного перегляду в силу вимог ЦПК України, оскільки не були предметом апеляційного перегляду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що після видачі відповідачем наказу від 15 березня 2017 року про встановлення простою, позивач за вимогою адміністрації підприємства продовжувала роботу зокрема з березня до липня 2017 року, оскільки вказані доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, вказаним обставинам апеляційним судом надана належна правова оцінка, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальній частині оскаржуваної постанови. З указаними висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що висновок Торгово-промислової палати України не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну виплату позивачу заробітної плати, оскільки вказані доводи спростовуються вищевказаними нормами матеріального права, зокрема змістом статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції та не є достатніми для скасування постанови апеляційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року до 13 липня 2017 року та стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня подачі позовної заяви залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко