П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року місто Київ

справа № 372/570/20

провадження №22-ц/824/10856/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Сірої Ю.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Проць Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_2 з 17 жовтня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 10 березня 2017 року рішенням Обухівського районного суду Київської області було розірвано. Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач його вихованням та утриманням не займається, не турбується про його стан здоров`я, фізичний і духовний розвиток, не створює належних умов для розвитку природних здібностей дитини, не спілкується з дитиною та не вживає активних дій для спілкування. Вихованням та розвитком дитини займається позивач та її батьки. Доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітнього сина підтверджується висновком органу опіки і піклування Обухівської районної державної адміністрації. Оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання свої батьківських обов`язків по відношенню до дитини, позивач просить в судовому порядку позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Обухівського районного суду м.Києва від 23 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норма матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для її вирішення, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що останні два роки дитини перебуває на її утриманні, вона займається підготовкою сина до життя, а відповідач повністю самоусунувся від своїх батьківських обов`язків, від виховання дитини, та не є прикладом для дитини в житті.

Судом не надано належної оцінки встановленим фактам, які були підтверджені відповідними доказами.

Відповідач висловив бажання спілкуватися з дитиною, але його дії не свідчать про таке.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване - залишити без змін.

Третя особа Орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області свого представника в судове засідання не направила, надала суду заяву про розгляд справи без участі її представника, просила прийняти законне рішення в інтересах дитини, у зв`язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Українка народився ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 березня 2017 року шлюб, укладений між сторонами, розірваний.

Позивачка ОСОБА_1 разом з її батьками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та малолітньою дитиною - сином ОСОБА_3 , 2015 року народження зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №28 від 9 січня 2020 року, виданою Виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області.

За характеристикою депутата Української міської ради від 10 січня 2020 року, позивачка ОСОБА_1 характеризується позитивно, веде здоровий спосіб життя, виховує дитину самостійно, розлучена з чоловіком ОСОБА_2 , який з сином не підтримує стосунків, не зустрічається, ніякої участі у вихованні не приймає та не сплачує аліментів.

Позивач ОСОБА_1 за період з 1 березня 2017 року по 23 січня 2020 року не отримувала аліменти на утримання сина від відповідача ОСОБА_2 , за виконавчим листом №372/760/17 від 27 квітня 2017 року, виданим Обухівським районним судом Київської області, що підтверджується довідкою Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 23 січня 2020 року за №6747.

Висновком Обухівської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, з метою захисту законних прав та інтересів дитини, з врахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини Обухівської райдержадміністрації від 23 січня 2020 року визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов`язків та те, що позивачкою не надано доказів того, що відповідач навмисно ухилявся від виконання своїх обов`язків по вихованню сина та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Відсутність спілкування батька з сином і неприйняття ним участі у його вихованні викликано, зокрема, складними відносинами, що склалися між сторонами на ґрунті взаємних образ. При цьому, суд врахував те, що відповідач під час розгляду справи заперечував проти позбавлення його батьківських прав, зазначаючи, що бажає спілкуватися зі своєю дитиною, що дає підстави вважати, що останній не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального права.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, що і вплинуло на відношення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків.

За висновком Обухівської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування б/н та без дати, з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини Обухівської райдержадміністрації від 23 січня 2020 року, рекомендовано позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, зазначеним висновком лише надано рекомендацію до позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , але такий не містить жодних висновків щодо свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на виконання вимог статей 1-3, 9 Конвенції ООН «Про права дитини» державні органи вживали необхідних та достатніх заходів щодо надання необхідної допомоги сім`ї сторін, що реально був наданий комплекс соціальних послуг з метою покращення ситуації в їх родині. Жодних роз`яснювальних заходів, а також заходів попередження про можливі наслідки до відповідача, органом опіки та піклування не вживалось.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, а також наявність конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини виявляє намір спілкуватись з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції таким, що відповідає інтересам дитини, оскільки не позбавляє останню спілкування з батьком, який висловлює бажання брати участь у її вихованні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, давши належну оцінку доказам, наданим сторонами, дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що для застосування такої підстави для позбавлення батьківських прав, як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка передбачена п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, необхідним є встановлення винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Водночас наявність вказаних обставин позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, належними та допустимими доказами не доведено, а надані ОСОБА_1 докази не є беззаперечними доказами небажання батька піклуватись про свого сина та брати участь у його вихованні.

З пояснень ОСОБА_2 в суді встановлено, що відповідач від виконання своїх батьківських обов`язків не ухиляється, намагався зустрічатися та спілкуватися з сином, проте позивачка чинить перешкоди у їх спілкуванні, налаштовує сина проти нього. Відповідач визнав, що раніше він не в повній мірі піклувався про сина, однак в міру можливостей дбав про нього, сплачував аліменти. В 2017 році звертався до органу опіки та піклування з заявою при вирішення його участі у вихованні дитини.

А відтак, встановивши відсутність винної поведінки відповідача, відсутність доказів на підтвердження свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, яка повинна виховуватися і матір`ю, і батьком, суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні про недоцільність застосування до батька дитини ОСОБА_2 , такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильність вирішення спору, дійшов вірного висновку про те, що хоча існують складні, неприязні стосунки між батьками дитини, однак враховуючи те, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, - підстави для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення позову та не дають підстав уважати, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 5 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус