Апеляційне провадження № 22-ц/824/6287/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/18988/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 ,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого 24 січня 2020 року в приміщенні судупід головуванням судді Притули Н.Г.,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

03.03.2018 відбулось залиття її квартири з вищерозташованої квартири, яка належить на праві власності відповідачу. Після обстеження квартири складено відповідний акт та визначено, що причиною залиття квартири є вихід з ладу радіатора центрального опалення в квартирі відповідача.

Квартира позивача була застрахована, проте страховик у виплаті страхового відшкодування відмовив, а відповідачв свою чергу в позасудовому порядку відмовився відшкодувати збитки.

З огляду на викладене, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, просила стягнути 852 973,20 грн. збитків внаслідок залиття квартири, а також відшкодувати понесені судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки внаслідок залиття квартири в сумі 852 973, 20 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати ухвалити нове за результатами проведення додаткової судової-будівельно-технічної експертизи.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та під час перебування справи в Незалежному інституті судових експертиз, не поновлюючи провадження у справі, долучив від представника позивача матеріали, необхідні для вирішення питань, поставлених перед експертом.

Як вбачається, при проведенні експертизи, експерт самостійно зібрав та отримав додаткові матеріали для проведення експертизи в порушення норм ст. 107 ЦПК України.

Експертиза у справі проведена не повно та неякісно. Суд не сприяв виклику та допиту судового експерта для з`ясування всіх обставин справи.

Також суд не звернув увагу на рецензію на висновок експерта, в якому вказано на неповне проведення експертного дослідження та виявлено ряд порушень при проведенні експертизи.

Суд помилково розглянув питання щодо призначення додаткової судової будівельно-технічної експертизи, оскільки його представником заявлялося клопотання про проведення саме повторної експертизи, а не додаткової.

Також ставить під сумнів цілісність матеріалів справи, оскільки на його переконання станом на 20.02.2019 документів у цивільній справі було 461 аркуш, а вже станом на 13.02.2020 всього 286 аркушів.

Також на технічному записі судового засідання під час проголошення судового рішення відсутній звукозапис, що є на його думку грубим порушення процесуальної норми щодо проголошення судового рішення після виходу суду з нарадчої кімнати.

Суд не звернув належної уваги, що в Акті залиття квартири АДРЕСА_1 не зазначено та не описано обсяги робіт, які відбулися ушкодження, які саме речі ушкоджено. Вважає його спірним внаслідок невідповідності його вимогам законодавства. Саме вказаний акт експертом покладено в основу свого висновку, а тому висновок експерта, покладений в основу рішення є неналежним та недопустимим доказом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 вказує, що доводи, зазначені в апеляційній скарзі є неналежними та спрямовані відповідачем на уникнення цивільної відповідальності через перекручування встановлених обставин. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Визнаючи факт залиття квартири позивача, поданням апеляційної скарги відповідач намагається уникнути сплати відшкодування реально завданих збитків.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені за законом належно.

Від представника відповідача Козія С.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в розгляді іншої судової справи в Київському апеляційному суді, яка призначена на 30.09.2020 на 10 год. 30 хв.

Розглянувши клопотання ОСОБА_3 , неявка представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 визнана колегією суддів неповажною, а тому апеляційний суд дійшов висновку про його відхилення.

Враховуючи висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» та те, що явка учасників справи в суд апеляційної інстанції не визнавалася обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Київський апеляційний суд у складі колегії дійшов висновку відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності учасників справи, які не з`явилися.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що наявність шкоди та її розмір, спричиненої внаслідок залиття квартири з вини відповідача доведено позивачем належними і допустимими доказами у відповідності до законодавства, а відповідачем не надано доказів в обґрунтування своїх заперечень.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 (на день ухвалення рішення суду Велика Васильківська) належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Договору дарування квартири від 19.05.2004.

Квартира АДРЕСА_2 (на день ухвалення рішення суду Велика Васильківська) належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 29.11.2007.

Частина 4 статті 319 ЦК України визначає, що власність зобов`язує.

Згідно ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

03.03.2018 відбулось залиття квартири позивача.

06.03.2018 членами комісії ВОП «Михайлівська» було складено акт в якому зазначено, що залиття квартири АДРЕСА_1 відбулось 03.03.2018 з квартири АДРЕСА_2 внаслідок виходу з ладу радіатора центрального опалення. Як зазначено в акті, під час обстеження квартири АДРЕСА_1 виявлено залиття стін, стелі та підлоги по всій площі квартири. Також в акті зауважено, що мешканцями квартири АДРЕСА_2 були проведені роботи по переобладнанню інженерно-технічних мереж власними силами.

Вказана причина залиття підтверджується висновком № 05.04.18 експертного будівельно-технічного дослідження складеного судовим експертом Лиценко М.В.

За клопотанням представника відповідача була призначена експертиза для встановлення розміру спричиненого збитку, саме вказаний висновок суд бере до уваги як належний доказ суми спричинених битків.

Згідно із зазначеним висновком, який складений 22.12.2018 судовим експертом ОСОБА_5 визначено, що розмір матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 , яке трапилося 03.03.2018, станом і в цінах на час складання висновку, становить (з урахуванням ПДВ) - 852 973,20 грн.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У частині 2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Таким чином, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені цивільним законодавством.

Відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 24 січня 2006 року №45, власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян.

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207, передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил).

В додатку № 4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на невідповідність вищевказаного акту формі акту, яка встановлена у Додатку № 4 до Правил, оскільки вказаний акт про залиття квартири позивача містить у собі всю необхідну інформацію для визначення наявності залиття квартири, місця та їх розмір залиття, зазначено причину залиття.

Обставина злиття квартири з вини відповідача підтверджується матеріалами справи, зокрема актом від 06.03.2018, висновками експертів, і не заперечується сторонами у справі.

При цьому сам по собі акт про залиття є одними із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані, а отже у сукупності з іншими доказами у справі, висновком експерта, є належним доказом факту завдання шкоди майну позивача внаслідок залиття квартири.

За приписами ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами ч.ч. 1-4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у постанові від 27 березня 2019 року у справі №643/19078/15-ц вказав на те, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 229 ЦПК України).

З огляду на викладені вище норми, не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд не прийняв до уваги рецензію на висновок експерта, виходячи з наступного.

В Положенні про організацію рецензування висновків судових експертиз у науково-дослідних установах судових експертиз Міністерства юстиції України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 26 грудня 2000 р. № 65/5, вказується, що рецензування висновків - основна форма внутрівідомчого контролю за якістю, експертної роботи науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України та їх відділень. На цей час інститут рецензування висновків судових експертів унормовано в Порядку проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 25 травня 2015 р. № 775/5 (далі - Порядок). Це внутрішній документ міністерства, який не поширюється на експертні установи, підпорядковані іншим органам виконавчої влади, наприклад МВС, СБУ, МОЗ. Метою рецензування висновків є вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків (п. 2 Порядку)2.

Але рецензія не є аналогом висновку повторної чи додаткової експертизи, в ній не оцінюються докази. Рецензент, який надає рецензію, оцінює методи і повноту дослідження, логіку висновку, якість ілюстрацій, при цьому в його розпорядженні немає матеріалів справи, він їх не досліджує і не попереджається судом про відповідальність за надання неправдивих рецензій. Рецензент не в праві здійснювати оцінку висновку експерта як доказу у справі, оскільки це є виключною прерогативою суду, а проводить аналіз висновку експерта з точки зору його наукової та методичної обґрунтованості, відповідності рекомендаціям, виробленим загальною теорією судової експертизи, дотриманням вимог законодавства, що регулює судово-експертну діяльність.

Якщо рецензентом встановлено, що висновок експерта містить недоліки, у рецензії зазначаються положення нормативно-правових актів та/або методик проведення судових експертиз, яких не дотримано експертом під час складання висновку. За результатом рецензування рецензентом надаються рекомендації щодо удосконалення роботи експерта та підвищення його професійних знань. Таким чином, рецензія не може замінити висновок судового експерта. Головне завдання рецензування полягає в підвищенні якості висновків експертів, а не їх оскарженні

10 вересня 2003 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 1440 «Про затвердження Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав». Лише цією постановою визначено загальні вимоги до рецензування звіту про оцінку майна. Згідно з п. 62 Національного стандарту № 1 рецензування звіту про оцінку майна здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та осіб, які заінтересовані у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності9. Національний стандарт № 1 чітко визначає підстави проведення рецензування, коло осіб, які мають право здійснювати рецензування, форму (письмова) рецензії та вимоги до самої рецензії.

Рецензія не повинна містити власного висновку про вартість об`єкта оцінки (п. 64 Національного стандарту № 1). Тобто, рецензія не може замінити власне висновок про оцінку майна. Крім того, стосовно рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, слід зазначити, що Порядок чітко визначає: підстави для проведення рецензування; об`єкти рецензування; вимоги до кваліфікації та стажу експертів, які становлять рецензію; повноваження керівника НДУСЕ, в якому проводиться рецензування; строки проведення рецензування; форму складення, затвердження та оформлення рецензії; порядок їх обліку та зберігання. Неухильне дотримання визначених Порядком вимог щодо рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень є підставою правомірності та об`єктивності відповідної рецензії. При цьому Порядок не передбачає надання рецензії на висновок судового експерта за ініціативою суду чи інших учасників судового процесу. Пункт 9 Порядку встановлює, що за результатами рецензування «рецензентом надаються рекомендації щодо удосконалення роботи експерта та підвищення рівня його професійних знань». Як вже зазначалося вище, Порядок у п. 3 встановлює чотири вичерпні підстави для рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, серед яких немає такої підстави, як складання рецензії на замовлення сторін судового процесу або за власної ініціативи рецензента.

А тому, підстав вважати, що рецензія на висновок експерта № 9219 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі № 761/18988/18 в якій вказано що він є неповним, не обґрунтованим та не відповідає вимогам нормативно-правових актів, а саме: ст. 12 п.1 ЗУ «Про судову експертизу», ст.. 72 ч. 3 ЦПК України, п.2.2, п. 4.14, п. 4.15, п. 4.16 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», п. 5.15 «Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» містить інформацію щодо предмета доказування - немає.

Більше того, вказаною рецензією не підтверджується факт наявності вини ОСОБА_2 у заподіянні шкоди ОСОБА_1 . Також не встановлено розмір шкоди, завданої майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо неправильного розрахунку розміру збитків, встановлених висновком експертизи, оскільки відповідачем ні суду першої інстанції,ні суду апеляційної інстанції не надано доказів на спростування вказаного розміру матеріальних збитків,спричинених позивачу внаслідок залиття її квартири з вини відповідача і на наявність таких в апеляційній скарзі не зазначено.

Окрім цього, посилання на порушення проведення експертизи експертом ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» і як наслідок його неясність і неякісність відхиляється колегією суддів, виходячи з наступного.

У Постанові Верховного суду від 28.03.2018 у справі № 520/8073/16-ц закріплено наступні правові висновки:

- під неясністю висновку експерта слід розуміти нечіткість, розпливчастість відповідей експерта, внаслідок чого стає незрозумілий хід думок експерта;

- недостатньо повним є висновок, заснований на дослідженні не всіх наданих експертові об`єктів або що не містить вичерпних відповідей на всі поставлені питання.

Однак слід розуміти, що жоден доказ сам по собі не є самостійною підставою для спростування висновку експерта. Висновок експерта не є достовірним/належним/допустимим доказом у разі доведення наявності дефекту самого висновку, а саме наявність одного (або декількох) із зазначених моментів:

- необґрунтованості, неповноти або його неясності;

- факт вирішення експертом правових питань чи питань, які виходять за межі його спеціальних знань;

- вирішення експертом питань щодо обставин, які не є предметом доказування;

- призначення та проведення експертизи, складання висновку експерта з порушенням чинного законодавства України.

Таким чином, слід розуміти, що оскільки достовірність/належність/допустимість висновку експерта - це обставина, що має значення для вирішення справи, то дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність «дефектів» висновку експерта, є доказами у справі.

З метою всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд першої інстанції задовольнив клопотання представника відповідача про призначення судової будівельно-технічної експертизи, провадження по справі зупинив до отримання висновку експертизи (т. 1 ас. 133-134).

Як вбачається, висновок експерта ОСОБА_5 будь-яких тверджень чи посилань експерта щодо невідповідної якості чи недостатньої кількості наданого для проведення експертизи матеріалу, що могло поставити під сумнів правильність виконання експертизи та, відповідно висновок, не містить.

Окрім цього, будь-яких доказів тому, що обсяг пошкоджень, технічні характеристики квартири позивача чи її оздоблення відрізняються від тих, що були оглянуті спеціалістами, експертами відповідач не надав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи наявні у справі докази, суд першої інстанції не допустив порушень процесуального та матеріального права. Дійшов вірного висновку про доведеність вини відповідача та з урахування заяви про збільшення позовних вимог правомірно задовольнив позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться виключно до незгоди з висновком судової будівельно-технічної експертизи, яка призначена саме за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та як наслідок встановленим судом розміром матеріального збитку.

Що ж до доводів апеляційної скарги про порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, вони, також, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення та не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд відповідача, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, недоведені належними та допустимими доказами та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: