КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020року місто Київ

справа №758/8847/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області на рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гребенюка В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, Головного територіального управління юстиції в місті Києві, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, ОСОБА_2 про визнання права власності та виключення запису про арешт квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, Головного територіального управління юстиції в місті Києві, в якому просив:

визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 07 серпня 2012 року за №12839246 про арешт квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він 15 січня 2010 року за договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Вказував, що в силу життєвих обставин він одразу не зареєстрував право власності на вказану квартиру.

Зазначав, що звернувшись 22 червня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. з метою реєстрації права власності на придбане нерухоме майно, він дізнався, що на даний об`єкт нерухомості 03 серпня 2012 року накладено арешт постановою слідчого слідчого відділу ГУ СБ України в місті Києві та Київської області у кримінальній справі №1822 накладено арешт.

Посилався на те, що він не був і не є учасником кримінального провадження, а тому накладення арешту на його майно порушує його право розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 .

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпоряджання квартирою, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , звільнивши її з-під арешту, накладеного постановою про накладення арешту на майно від 03 серпня 2012 року слідчого відділу Управління Служби безпеки України в місті Києві у кримінальній справі №1822.

Стягнуто з Головного управління Служби безпеки України в місті Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3614,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги посилався на те, що на час подачі позивачем цивільного позову до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській в слідчому управлінні регіонального органу матеріали кримінальних проваджень були відсутні, тому стан досудового розслідування, можливість прийняття процесуального рішення щодо арешту, який накладений в рамках кримінальної справи №1822 був вже поза межами слідчих підрозділів Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській.

Вказував на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області є неналежним відповідачем.

Зазначав, що судом першої інстанції не залучено в якості співвідповідача орган досудового слідства, яким на даний час здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, в межах якого перебуває арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак скасування арешту безпосередньо стосується та може вплинути на досудове розслідування.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач Головне територіальне управління юстиції в місті Києві та треті особи: приватний нотаріус КМНО Швець Р.О., ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Третя особа ОСОБА_2 повідомлявся про розгляд справи в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від приватного нотаріуса КМНО Швець Р.О. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для їх задоволення.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 січня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого продавець ОСОБА_2 передав у власність, а покупець ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказував на те, що в силу життєвих обставин він одразу не зареєстрував право власності на вказану квартиру та звернувшись 22 червня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. з метою реєстрації права власності на придбане нерухоме майно, дізнався, що на даний об`єкт нерухомості накладено арешт.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 березня 2016 року вбачається, що 07 серпня 2012 року Четвертою київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , підстава обтяження - постанова про накладення арешту на майно бн від 03 серпня 2012 року слідчого відділу Управління Служби безпеки України в місті Києві у кримінальній справі №1822.

30 жовтня 2017 року представник позивача звернувся до слідчого СВ ГУ СБУ в містіКиєві та Київській області з клопотанням, в якому просив винести постанову про скасування арешту з спірного майна.

Листом від 06 листопада 2017 року №51/12-13071 СВ ГУ СБУ в місті Києві та Київській області повідомило представника позивача про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000031 триває, у зв`язку з чим зняти арешт накладений в рамках розслідування кримінальної справи №1822 (кримінального провадження №0000031) не вбачається за можливе.

20 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №41700928, оскільки заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.

07 вересня 2018 року Першим заступником Генерального прокурора Д.Сторожуком винесено постанову про доручення здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень іншому органу досудового розслідування, згідно якої доручено здійснення досудового розслідування злочинів у кримінальному провадженні № 0000031 від 27листопада 2012 року слідчому управлінню ГУНП у місті Києві.

Супровідними листами від 28 вересня 2018 року, 08 листопада 2018 року, 15 листопада 2018 року кримінальне провадження №0000031 скеровано СВ ГУ СБУ в місті Києві та Київській області на адресу слідчого управління ГУНП у місті Києві.

21 жовтня 2019 року слідчим СУ ГУНП у місті Києві надіслано запит на адресу СВ ГУ СБУ в місті Києві та Київській області, в якому останній просив повідомити чи вносились відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по матеріалам кримінальної справи №1822, чи об`єднувалась вказана кримінальна справа з іншими кримінальними справами, та чи є в наявності будь-які документи, які підтверджують перебування матеріалів справи №1822 в кримінальному провадженні №0000031 від 27 листопада 2012 року.

Листом від 26 листопада 2019 року старший слідчий в ОВС 3 відділу СУ ГУ СБУ у місті Києві та Київській області надано відповідь СУ ГУНП у місті Києві про те, що всі матеріали кримінального провадження № 0000031 на виконання постанови першого заступника Генерального прокурора Д.Сторожука від 07 вересня 2018 року скеровано на адресу СУ ГУНП в місті Києві.

З листа Заступника начальника СУ ГУ СБУ у місті Києві та Київській області від 16 грудня 2019 року №6653 вбачається, що наразі слідчим управлінням ГУ СБУ у місті Києві та Київській області не здійснюється досудове розслідування кримінальної справи №1822, будь-які матеріали даної справи в слідчому управлінні відсутні. За наявною інформацією з кримінальної справи за №1822 були виділені матеріали, які долучено до кримінальної справи за №1592, частина матеріалів якої, пізніше була направлено до суду.

Всі інші матеріали кримінальних справ №1822 та №1592, у зв`язку з початком роботи Єдиного реєстру досудових розслідувань у 2012 році, були внесені до Реєстру, де їм було присвоєно нові номери кримінальних проваджень №000003 та №0000031.

У 2012 році кримінальне провадження №000003 через прокуратуру міста Києва було передано за підслідністю до Подільського управління поліції ГУ НП у місті Києві.

07 вересня 2018 року на підставі постанови першого заступника Генерального прокурора України Сторужука Д.А. кримінальне провадження №0000031 було скеровано до слідчого управлінню ГУ НП у місті Києві (лист СУ ГУ СБУ у місті Києві та Київській області від 16 грудня 2019 року №6653).

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, як це визначено ст.316 ЦК України.

Власникові, за ч.1 ст.317 ЦК України належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, за приписами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч1, 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна може пред`явитипозов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач набув право власності на спірну квартиру на підставі правочину - договору купівлі-продажу квартири від 15 січня 2010 року, який укладений між ним та ОСОБА_2 .

Вказаний договір не розірваний, ніким не оспорений, недійсним судом не визнаний.

З матеріалів справи вбачається, що оригінал договору купівлі-продажу квартири від 15 січня 2010 рокунаявний у позивача. Доказів того, що позивач втратив документ, який засвідчує його право власності на спірну квартиру матеріали справи не містять.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 2 ст.51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов'язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 пред`являв вимоги до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області та Головного територіального управління юстиції в місті Києві.

На час розгляду справи право власності на спірне нерухоме майно в Державному реєстрі права власності зареєстроване за ОСОБА_2 .

Проте, позивач у ході розгляду справи у суді першої інстанції не звертався до суду з клопотанням про залучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_2 з яким він уклав договір купівлі-продажу спірної квартири.

При цьому, суд першої інстанції позбавлений права самостійно замінити неналежного відповідача на належного або залучити його в якості співвідповідача.

А тому, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

На наведене вище суд першої інстанції уваги не звернув.

Оскільки, суб'єктний склад учасників справи визначає суд першої інстанції, а в даній справі не залучено всіх осіб, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин в якості відповідача, рішення суду підлягає скасуванню, оскільки в такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі як відповідача, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, Головного територіального управління юстиції в місті Києві про визнання права власності слід відмовити.

Також, суд першої інстанції відкриваючи провадження у даній справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, Головного територіального управління юстиції в місті Києві про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом вивільнення її з-під арешту, не звернув уваги на те, що вказані вимоги, заявлені ОСОБА_1 не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, а тому дійшов до висновку про їх задоволення з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що він не може зареєструвати своє право власності на квартиру, оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний арешт на вказану квартиру. Зазначав, що він не був і не є учасником кримінального провадження, а тому накладення арешту на його майно порушує його право розпоряджатися своєю власністю.

Як вбачається з матеріалів справи, арешт на квартиру АДРЕСА_1 накладений постановою слідчого відділу Управління Служби безпеки України в місті Києві від 03 серпня 2012 року бн у кримінальній справі №1822.

Отже, арешт було накладено під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі ст.126 КПК України 1960 року в редакції, яка була чинною на час вчинення відповідної процесуальної дії.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку, якщо такий спір є спором цивільним.

У разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України.

Апеляційний суд при розгляді справи керується тим, що вказані правовідносини виникли за дії КПК України від 1960 року.

Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було врегульовано у статтях 126, 234 КПК України від 1960 року.

Після набрання чинності КПК України від 2012 року, на час звернення до суду з цивільним позовом позивач мав право захистити свої права відповідно до норм КПК України, у порядку кримінального судочинства.

Таке право передбачене пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року, а саме, що питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Разом з тим, з набранням чинності КПК України від 2012 року права власника, який не є учасником кримінального провадження, якщо при проведенні дізнання чи попереднього слідства були порушені його права власника, стали більш захищеними саме заходами кримінально-процесуального закону.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.

Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України від 2012 року, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі №335/12096/15-ц, у урахуванням ухвали про виправлення описки від 03 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі №461/233/17, від 07 листопада 2018 року у справі №296/8586/16-ц.

Оскільки кримінальне провадження у справі, у якій ухвалена постанова про арешт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 триває, справа не передана до суду на час набрання чинності КПК України від 2012 року, то вирішення питання щодо зняття арешту чи оскарження дій чи бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України від 2012 року.

Згідно з частиною 1 статті 174 КПК України від 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Зазначені вимоги співпадають з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України (згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України) та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, посилаючись на висновок, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11, суд першої інстанції не врахував, що Верховний Суд роз`яснив, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 2012 року.

У даній справі арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, кримінальне провадження триває, до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року не передано, а відтак вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року.

Оскільки позивач є власником квартири, на яку накладено арешт, а також враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 не є учасником кримінального провадження суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розгляду питання про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом вивільнення її з-під арешту у порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст.377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, визначених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, колегія суддів вважає, що провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом вивільнення її з-під арешту підлягає закриттю.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності слід відмовити. Провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом вивільнення її з-під арешту слід закрити.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області судові витрати у розмірі 4365 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 377, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, Головного територіального управління юстиції в місті Києві, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, Головного територіального управління юстиції в місті Києві, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом вивільнення її з-під арешту - закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, місцезнаходження: місто Київ, Аскольдів провулок, 3-А, судові витрати у розмірі 4365 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: