ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1747/20 Головуючий суддя І інстанції Шахова В. В.
Провадження № 22-ц/818/4589/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання та виконання рішення іноземного суду,
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Браславської Ольги Анатоліївни на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 04 серпня 2020 року, постановлену у складі головуючого судді Шахової В.В., по справі за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Браславської Ольги Анатоліївни про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 2014/4805/2012 про визнання та виконання рішення іноземного суду,

встановив:

03 липня 2020 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Браславської О.А. звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 2014/4805/2012 за клопотаннями ОСОБА_1 та мирового судді судової дільниці № 310 Одінцовського судового району Московської області Російської Федерації Алдошкіної С.В. про визнання та виконання рішення іноземного суду щодо стягнення аліментів на двох неповнолітніх дітей.

Заява обґрунтовувала тим, що 27.03.2013 Зміївським районним судом Харківської області було постановлено ухвалу про визнання та виконання рішення іноземного суду щодо стягнення аліментів на двох неповнолітніх дітей. Проте в цій ухвалі не зазначено, що вказана сума аліментів підлягає індексації про порційно розміру прожиткового мінімуму на дітей, який встановлюється Постановою Уряду Московської області. З посиланням на ст. 270 ЦПК України просить ухвалити додаткове рішення та зазначити про необхідність індексації суми аліментів.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 04 серпня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Браславська О.А. просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до Зміївського районного суду Харківської області.

Вказала, що 10 вересня 2012 року виконуючий обов`язки мирового судді 310 судової дільниці Одінцовського судового району Московської області - мировий суддя 154 судової дільниці Одінцовського судового району Московської області Російської Федерації Власова Т.В. ухвалила рішення у справі № 2-139/12 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та про стягнення аліментів на утримання дітей в твердій грошовій сумі, в розмірі 2 (двох) прожиткових мінімумів на дітей, що складає 13314 рублів.

В зазначеному рішення визначено, що вказана сума аліментів підлягає індексації пропорційно розміру прожиткового мінімуму на дітей, який встановлюється Постановою Уряду Московської області. На виконання рішення іноземного суду, до Зміївського районного суду Харківської області було направлено клопотання, згідно до якого було постановлено ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 27.03.2013 по цивільній справі № 2014/4805/2012 за клопотаннями ОСОБА_1 та мирового судді судової дільниці № 310 Одінцовського судового району Московської області Російської Федерації Алдошкіної С.В. визнано та надано дозвіл на виконання на території України рішення в.о. мирового судді судової дільниці № 310 Одінцовського судового району Московської області Російської Федерації Власової Т.В. від 10.09.2012. Видано два виконавчих листа.

Зазначила, що Зміївський районний суд Харківської області в ухвалі помилково не зазначив, що вказана сума аліментів підлягає індексації пропорційно розміру прожиткового мінімуму на дітей, який встановлюється Постановою Уряду Московської області.

03 липня 2020 року ОСОБА_3 , як представнику ОСОБА_1 , був виданий розрахунок заборгованості ОСОБА_2 по сплату аліментів, з якого вбачається, що державний виконавець при здійсненні розрахунку, керувався розміром аліментів на рівні 3 446,99 грн щомісячно, без проведення відповідної індексації.

Заступник начальнику відділу Нагорна О.О. пояснила, що нарахування заборгованості по аліментам відбулось у відповідності до виконавчого листа, який був виданий Зміївським районним судом Харківської області № 2014/4805/2015, яким не передбачено проведення такої індексації.

Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на те, що в даному випадку постановлено не рішення, а ухвала, що унеможливлює винесення додаткового рішення. Зазначає, що ухвала теж є судовим рішенням, а у передбачених кодексом випадках судовий розгляд закінчується постановленням ухвали.

Відзив на скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які були повідомлені про розгляд справи, що відповідно до ст.ст. 131, 372 ЦПК України не перешкоджає її подальшому розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржена ухвала суду у повній мірі не відповідає.

Нормою п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції визначено порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Процедура визнання та виконання рішень іноземних судів в Україні регламентована Цивільним процесуальним кодексом України. Частиною першою статті 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки (стаття 463 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання. Копія ухвали надсилається судом сторонам у триденний строк з дня постановлення ухвали.

Правовідносини, що виникли з приводу визнання та виконання в Україні рішення іноземного суду врегульовані нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, яка ратифікована Україною 10.11.1994, Законом України «Про міжнародні договори України», Конституцією України. В силу ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладеною державами-членами Співдружності Незалежних держав у м. Мінську 22 січня 1993 року, учасницями якої є Україна і Російська Федерація, яка була ратифікована Верховною Радою України із застереженнями, Україна взяла на себе зобов`язання визнавати і виконувати рішення, постановлені на територіях держав-учасниць Конвенції.

Частиною 1 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 13 даного Закону передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5) визначено вимоги до постанов виконавця. Зокрема, постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови. До постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Статтею 470 ЦПК України передбачено, що на підставі рішення іноземного суду та ухвали про надання дозволу на його примусове виконання, що набрала законної сили, суд видає виконавчий лист, який пред`являється для виконання в порядку, встановленому законом.

Частиною 3 ст.270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Додаткове рішення суду - це такий акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. Додаткове рішення суду ухвалюється тоді, коли суд не вирішив усі заявлені вимоги у справі або не розв`язав окремі процесуальні питання.

Як вбачається з матеріалів справи, що ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 27.03.2013 по цивільній справі № 2014/4805/2012 за клопотаннями ОСОБА_1 та мирового судді судової дільниці № 310 Одінцовського судового району Московської області Російської Федерації Алдошкіної С.В. визнано та надано дозвіл на виконання на території України рішення в.о. мирового судді судової дільниці № 310 Одінцовського судового району Московської області Російської Федерації Власової Т.В. від 10.09.2012. Видано два виконавчих листа.

З вищенаведеної ухвали суду вбачається, що в ній не зазначено про індексацію аліментів пропорційно зміненню прожиткового мінімуму на дітей, встановлену Постановою Уряду Московської області.

Заявник звернулась до суду з заявою в порядку ст. 270 ЦПК України про ухвалення додаткового рішення.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції виходив з того, що суд у даному випадку постановив ухвалу про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, а не рішення суду, тому норма ст. 270 ЦПК України не дозволяє ухвалити додаткове рішення.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ст.258 ЦПК України судовими рішеннями є:

1) ухвали;

2) рішення;

3) постанови;

4) судові накази.

Відповідно до статті 270 ЦПК України:

1. Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

2. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

3. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Таким чином, за змістом ст. 270 ЦПК України необхідність ухвалення додаткового рішення пов`язана з усуненням недоліків резолютивної частини такого судового рішення, що має обов`язкову силу для виконання, зокрема має виконуватися у примусовому порядку, що відповідно до наведених вище норм права притаманно ухвалі про надання дозволу на примусове виконання в Україні рішення іноземного суду.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Формальне застосування судом норми ст. 270 ЦПК України, без урахування наведених норм ст.ст. 2, 11 ЦПК України не відповідає змісту цієї норми цивільного процесуального права, принципу пропорційності та завданню цивільного судочинства. Тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови в ухваленні додаткового рішення у формі ухвали, яка має значення обов`язкового до виконання рішення суду. Той факт, що у нормі ст. 270 ЦПК України не згадується про ухвали суду, не позбавляє суд права вирішити по суті заяву про ухвалення додаткового рішення стосовно ухвали, яка має силу рішення суду, обов`язкового для виконання.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не дотримався вищевказаного процесуального порядку, порушив вказані норми цивільного процесуального права, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України оскаржена ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню, із постановленням нового судового рішення про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 6 ч.1 ст.374, п. 4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Браславської Ольги Анатоліївнизадовольнити.

Ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 04 серпня 2020 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.