ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року м. Харків

Справа № 639/636/20

Провадження № 22-ц/818/1950/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

Учасники справи :

Заявник: ОСОБА_1

Боржник: Національне антикорупційне бюро України,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 04 лютого 2020 року, постановлену суддею Єрмоленко В.Б.,

за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу відносно боржника Національного антикорупційного бюро України про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 04 лютого 2020 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу відносно боржника Національного антикорупційного бюро України про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, оскільки із поданої заяви не вбачається виникнення у заявника безспірного права грошової вимоги щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги скаржника ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

В обґрунтування скарги посилається на положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції» щодо викривачів корупції, зокрема ст.53 «Державний захист викривачів», ст.53-3 «Права та гарантії захисту викривача», ст.53-4 «Захист трудових прав викривачів» та ст.53-7 «Винагорода викривачу». Також зазначає, що заперечує проти доказів, використаних судом першої інстанції зазначених у справі №639/3865/19 (провадження 2/639/1478/19) від 26 вересня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга (не) підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу, у якій просив стягнути з Національного антикорупційного бюро України нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 5 % від грошового розміру як викривача корупційного злочину відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».

Заява обґрунтована тим, що заявником було повідомлено про виявлений факт корупційного злочину у національному АТ «КБ «Приватбанк» у масштабах України на особистому прикладі, факт встановлений у справі №639/3865/19, провадження №2/639/1478/19 від 26 вересня 2019 року. Вказує, що він є викривачем корупції та працівником НАБУ, і з 2 січня 2020 року йому припинили виплачувати заробітну плату, внаслідок чого станом на 3 лютого 2020 року за НАБУ перед ОСОБА_1 утворилась заборгованість в розмірі 5% у масштабах України по АТ «КБ «Приватбанк».

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку (п.1 ч.1 ст.161 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволені заяви про видачу судового наказу суд послався на п.1, 8 ч.1 ст.165 ЦПК України, оскільки заявником, всупереч зазначених вимог, до заяви не додано належним чином оформленого документу на підтвердження нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та довідки-розрахунку середньомісячної/середньоденної заробітної плати, які б підтверджували заявлені вимоги, тобто, не надано доказів, які свідчать про безспірність його вимог до НАБУ. Таким чином, при розгляді даного питання в наказному провадженні, з урахуванням доданих до заяви про видачу судового наказу документів, суд фактично позбавлений можливості встановити наявність чи відсутність спору про розмір належних заявнику ОСОБА_1 сум, а також, встановити всі обставини та підстави для правильного та об`єктивного розгляду.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та в повній мірі відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства України, виходячи з наступного.

Пунктами 1-9 частини 1 статті 165 ЦПК України передбачено підстави для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.163, п.4 ч.3 ст.163 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, а також, до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заява подана з порушеннями вимог ст. 163 цього Кодексу.

Крім того, згідно п. 8 ч. 1ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Так, у своїй заяві ОСОБА_1 посилається на те, що він є працівником Національного антикорупційного бюро України, викривачем корупції за сумісництвом та обґрунтовує свої вимоги ЗУ «Про запобігання корупції», зокрема також, в частині винагороди викривача та захистом трудових прав викривачів. Зазначає, що ним було повідомлено про виявлений факт корупційного злочину на особистому прикладі в межах розгляду цивільної справи №639/3865/19. На підставі цього заявляє вимогу про видачу судового наказу щодо стягнення з НАБУ нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати.

Згідно ч.1 ст.53-7 Закону України «Про запобігання корупції» право на винагороду має викривач, який повідомив про корупційний злочин, грошовий розмір предмета якого або завдані державі збитки від якого у п`ять тисяч і більше разів перевищують розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на час вчинення злочину.

Згідно ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

З аналізу норм чинного законодавства можна зробити висновок, що працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.1 та ч.2 ст.10 Закону України «Про запобігання корупції» працівниками апарату Національного агентства та його територіальних органів є державні службовці, а також інші працівники, які виконують функції з обслуговування. Викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Тобто, з наведених положень законодавства поняття «викривача» та «працівника» не ототожнюються, так як і поняття «заробітної плати» і «винагороди» в розумінні Кодексу законів про працю та ЗУ «Про запобігання корупції».

Отже, зі змісту заяви про видачу судового наказу та апеляційної скарги не вбачається наявність безспірних вимог заявника про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а міститься вимога про стягнення винагороди. Крім того, у прохальній частині апеляційної скарги ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу та задовольнити його позовні вимоги, проте заява подана ним у наказному, а не позовному провадженні, що також суперечить її змісту.

З листа НАБУ вих.№11-192/506 від 08.01.2020, на який посилається заявник як на підтвердження своїх вимог, також не вбачається його працевлаштування в НАБУ та отримання ним заробітної плати, оскільки з його змісту випливає звернення ОСОБА_1 до НАБУ про можливі протиправні дії окремих посадових осіб АТ КБ «Приватбанк», бездіяльності з цього приводу посадових осіб правоохоронних органів, а також з інших питань.

Також, заявник у апеляційній скарзі просив дослідити матеріали справи №639/3865/19 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якій рішенням суду першої інстанції, залишеним в силі апеляційним судом, позов банку задоволено частково. Зазначав, що заперечує проти доказів, використаних судом першої інстанції у вказаній справі. Проте, зазначені вимоги ОСОБА_1 не узгоджуються з нормами чинного законодавства, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку доказам у іншій справі в межах розгляду даної цивільної справи, а при витребуванні матеріалів заявником не вказано обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного судового рішення. Вони є ідентичними заяві про видачу судового наказу, яка судом першої інстанції досліджувалась в повному обсязі, а доводам надано належну правову оцінку.

Таким чином, суд правомірно відмовив у видачі судового наказу у відповідності до приписів ст. 165 ЦПК України.

При цьому, апеляційним судом роз`яснюється, що відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були правові підстави для відмови ОСОБА_1 у видачі судового наказу.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 04 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 25 березня 2020 року