Номер провадження: 22-ц/813/3552/20
Номер справи місцевого суду: 501/149/14-ц
Головуючий у першій інстанції Ледньова Т. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

12.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Колеснікова Г.Я., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

апелянт - ОСОБА_1 ,

позивач - Акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 травня 2014 року у складі судді Ледньової Т.В.,

в с т а н о в и в:

У січні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,00 кв.м., шляхом передачі іпотекодержателю права власності на вказане майно; припинити право власності ОСОБА_2 на цю квартиру та стягнути витрати по сплаті судового збору, у зв`язку з тим, що відповідач не виконував зобов`язання за кредитним договором.

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 травня 2014 року позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015 касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково; рішення апеляційного суду Одеської області від 30.10.2014 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2015заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 травня 2014 року скасовано, ухвалено нове, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, а саме звернено стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , за іпотечним договором від 30.11.2006, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру, загальною площею 58,00 кв.м., житловою площею 42,00 кв.м., і складається з коридору 6,7 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., ванної 2,0 кв.м., кухні 5,5 кв.м., жилої 10,00 кв.м., жилої 18,1 кв.м., жилої 13,9 кв.м., балкону 0,9 кв.м., за ціною визначеною на момент набуття права власності на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом; в решті позову відмовлено.

Не погодившись з заочним рішенням суду від 05 травня 2014 року, ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення порушує права апелянта, оскільки він фактично є власником частини квартири, право на яку визнано за банком, оскільки ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Батьки придбали квартиру за кредитні кошти в період шлюбу, а тому квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, єдиною спадкоємицею є її дочка ОСОБА_1 , яка на день смерті матері проживала з нею та фактично вступила в спадщину за законом на частину квартири. Крім того, договір поруки укладався з ОСОБА_3 . У порушення умов іпотечного договору, ОСОБА_2 жодних повідомлень щодо відступлення права вимоги від АКІБ «УкрСиббанк» ПАТ «Дельта Банк» не отримував. В рішенні зазначається, що ОСОБА_2 було направлено письмове попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання порушеного зобов`язання, але жодного підтвердження направлення повідомлення саме ОСОБА_2 до суду надано не було, а аркуші справи 50-54, т.1, містить реєстр відправлень, з якого можна прослідкувати, що лист не було направлено ОСОБА_2 , а направлено ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 . В самому повідомленні не зазначено, який спосіб задоволення вимог іпотекодержатель буде застосовувати. Стаття 37 ЗУ «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

23.05.2019 від АТ «Дельта Банк» надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження у даній справі. В клопотанні банк послався на те, що оскаржуване рішення не впливає на права та обов`язки апелянта, яка є спадкоємицею померлої ОСОБА_3 , так як на час прийняття оскаржуваного рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_3 надавала згоду на укладення іпотечного договору.

Представник апелянта надав до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи за відсутністю скаржника та її представника.

Представник АТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутності сторін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (ст. 18 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі- Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підстави для не прийняття до розгляду і повернення апеляційної скарги, викладені в ст. 357 ЦПК України, а підстави для відмови у відкритті провадження передбачені ст. 358 ЦПК України і їх перелік є вичерпним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" роз`яснено, що при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України (в редакції 2003 року) права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Крім того апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постановах Касаційного Цивільного Суду від 13 березня 2019 року у справі N 2-681/2007, від 27 лютого 2019 року у справі N 360/1938/16, від 01 листопада 2018 року у справі N 2-о-14/11.

Апелянт вважає, що заочним рішенням порушено її права так як вона є донькою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які придбали квартиру у період шлюбу та на яку оскаржуваним рішенням звернуто стягнення. Нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, єдиною спадкоємицею є апелянт, яка на день смерті матері проживала з нею та фактично вступила в спадщину за законом на частину цієї квартири. Крім того, договір поруки укладався з ОСОБА_3 . У порушення умов іпотечного договору, ОСОБА_2 жодних повідомлень щодо відступлення права вимоги від АКІБ «УкрСиббанк» ПАТ «Дельта Банк» не отримував.

Матеріали справи свідчать, що 30.11.2006 між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір на придбання нерухомості, а саме трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Поручителем за кредитним договором виступала ОСОБА_3 та в забезпечення взятого на себе зобов`язання за кредитним договором 30.11.2006 між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено іпотечний договір.

ОСОБА_3 (дружина ОСОБА_2 ) 30.11.2006 надала письмову заяву, посвідчену приватним нотаріусом, про надання згоди ОСОБА_2 на передачу в іпотеку придбаної в період шлюбу за кредитні кошти квартири.

Отже, ОСОБА_2 , уклав кредитний договір та передав в іпотеку спірну квартиру за безумовною та безвідкличною згодою дружини, перебуваючи з нею у шлюбі.

08.12.2011 між АКІБ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (дружина ОСОБА_2 ) померла.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2015 заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 травня 2014 року скасовано, ухвалено нове, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, а саме звернено стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , за іпотечним договором від 30.11.2006, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру, загальною площею 58,00 кв.м., житловою площею 42,00 кв.м., і складається з коридору 6,7 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., ванної 2,0 кв.м., кухні 5,5 кв.м., жилої 10,00 кв.м., жилої 18,1 кв.м., жилої 13,9 кв.м., балкону 0,9 кв.м., за ціною визначеною на момент набуття права власності на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом; в решті позову відмовлено.

З викладеного слідує, що на момент ухвалення заочного рішення 05.05.2014 про звернення стягнення на квартиру, ОСОБА_3 , яка виступала поручителем за кредитним договором, була жива, перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , а тому підстави вважати, що частина квартири на час прийняття оскаржуваного рішення була спадковою масою відсутні. В свою чергу, ОСОБА_3 рішення про звернення стягнення на іпотечне майно не оскаржувала.

Банк зареєстрував право власності на вказану квартиру та в подальшому квартира була відчужена за договором купівлі-продажу.

Таким чином, враховуючи наведене, ОСОБА_1 не є особою права, свободи, інтереси та (або) обов`язки якої були вирішені судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, відтак право апеляційного оскарження такого їй не належить.

Окрім того, апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції через шість років (заочне рішення від 05.05.2014). Це рішення було переглянуте судом апеляційної інстанції та вимоги банку про звернення стягнення на майно задоволені частково, рішення є виконаним.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03, § 42).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи наведене, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, апеляційний суд прийшов до висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 травня 2014 року.

Керуючись ст. ст. 352, 362, 367, 370, 381 - 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 травня 2014 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 12.10.2020.

Головуючий:

Судді: