Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Номер провадження 2/229/1240/2020

Справа № 229/3503/20

05 жовтня 2020 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Лебеженка В.О.,

при секретарі Слободкіної Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 до Територіальної громади м.Дружківка в особі Дружківської міської ради про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

До Дружківського міського суду Донецької області надійшла позовна заява представника позивача ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 до Територіальної громади м.Дружківка в особі Дружківської міської ради про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 08 квітня 2014 року позивач ОСОБА_2 з ОСОБА_3 уклала договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями. За вказаним договором ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка належала дарувальнику ОСОБА_3 .

В подальшому позивач вирішила продати придбаний будинок та звернулась з цього питання до нотаріуса. Їй було роз`яснено, що для здійснення купівлі-продажу, окрім документів, що підтверджують право власності на будинок, необхідно надати документи, що підтверджують її право власності на земельну ділянку на якій розташований будинок.

Згідно схематичного плану земельної ділянки, що міститься в технічному паспорті на будинок цей будинок розташований на земельній ділянці площею 1068,00 кв.м.

Однак, під час оформлення вказаного договору дарування та реєстрації прав власності на будинок, питання щодо земельної ділянки для обслуговування цього будинку не розглядалось. Позивач вважала, що право власності на земельну ділянку перейшло до неї разом з правом на будинок.

Листом від 17 липня 2020 року №417/108-20 міжміське управління повідомило, що відповідно до даних Державного реєстру земель станом на 01.01.2013 за адресою АДРЕСА_1 у відділенні наявні два державні акти: державний акт на право власності на земельну ділянку ДН №0181 від 02.10.1996 зареєстрованйи за ОСОБА_4 площею 0,0534 га., виданий на підставі рішення виконкому Дружківської міської ради №491 від 21 червня 1996 року; державний акт на право власності приватної власності на земельну ділянку ДН №0182 від 02.10.1996 зареєстрований за ОСОБА_5 площею 0,0534 га., виданий на підставі рішення виконкому Дружківської міської ради №491 від 21 червня 1996 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були власниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 до 05 травня 1999 року.

05 травня 1999 року між ними, як продавцями та ОСОБА_3 , як покупцем було укладено договір купівлі-продажу будинку.

В силу положень ст.30 ЗК України (в редакції що діяла на 1999 рік), при переході права власності на будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 перейшло і право власності на земельну ділянку на якій розташований будинок. Однак це право власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 у встановленому порядку оформлене та зареєстроване не було.

Таким чинмо, ОСОБА_3 на час дарування будинку позивачці ОСОБА_2 був власником усієї земельної ділянки площею 0,1068 га., за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України (у чинній редакції), з набуттям позивачем ОСОБА_2 права власності на будинок АДРЕСА_1 припинено право власності інших осіб на земельну ділянку, на якій розташовано будинок, а до ОСОБА_2 перейшло право власності на цю земельну ділянку.

Просить суд, визнати право власності за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на земельну ділянку, площею 0,1068 га, за цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 12 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.23).

Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року підготовче провадження у цивільній справі було закрито та цивільну справу призначено до судового розгляду (а.с.32).

У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, проте надали заяву слухати справу без їх участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надали заяву слухати справу без участі представника та позовні вимоги вирішити на розсуд суду за матеріалами справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають повному задоволенню з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю право власності на земельну ділянку площею 0,0534 га. за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 (а.с.13).

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю право власності на земельну ділянку площею 0,0534 га. за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_5 (а.с.14).

Встановлені судом вищезазначені обставини також підтверджуються листом від 17 липня 2020 року №417/108-20 міжміського управління, відповідно до якого, згідно Державного реєстру земель станом на 01.01.2013 за адресою АДРЕСА_1 у відділенні наявні два державні акти: державний акт на право власності на земельну ділянку ДН №0181 від 02.10.1996 зареєстрованйи за ОСОБА_4 площею 0,0534 га., виданий на підставі рішення виконкому Дружківської міської ради №491 від 21 червня 1996 року; державний акт на право власності приватної власності на земельну ділянку ДН №0182 від 02.10.1996 зареєстрований за ОСОБА_5 площею 0,0534 га., виданий на підставі рішення виконкому Дружківської міської ради №491 від 21 червня 1996 року (а.с.12).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 травня 1999 року ОСОБА_4 здійснила продаж ОСОБА_3 будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).

Водночас, судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Гнатенко В.Л. Відповідно до взказаного укладеного договору ОСОБА_3 подарував у власність ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, належній дарувальнику на праві приватної власності (а.с.8).

Право власності на будинок АДРЕСА_1 , зареєстроване за позивачем, приватним нотаріусом Гнатенко В.Л. Дружківського міського нотаріального округу Донецької області на підставі договору дарування серія та номер 1534 від 08.04.2014 року (а.с. 11).

Згідно зіст. 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав є визнання права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Частина 1ст. 55 Конституції України, передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.

Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбаченихКонституцією України.

Враховуючи ту обставину, що спірні правовідносини виникли до 01 січня 2002 року, суд застосовує норми Земельного Кодексу України 1990 року, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно ізст. 6 ЗК України (в ред. чинній до 01.01.2002 року), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Згідно ізст. 22 ЗК України (в ред. чинній до 01.01.2002 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

За змістом ст. 23 ЗК України (в ред. чинній до 01.01.2002 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

Згідно із ст. 30 ЗК України (в ред. чинній до 01.01.2002 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Згідно із змістом ст. 44 ЗК України (в ред. чинній до 01.01.2002 року), порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню.

Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється радою народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом.

Згідно із ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до п. п. 8, 9 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 01 січня 2013 року; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 9 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» встановлено, що державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки до 01 січня 2013 року.

Відповідно абзацу 2 п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

За змістом правової позиції, викладеної у справі № 6-319цс15 ВСУ, судам підсудні справи за заявами, зокрема,з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За встановлених обставин, суд вважає, що є всі законні підстави для визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку, площею 0,1068 га, за цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 4-5, 12-16, 76-81, 89, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов представника позивача ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 до Територіальної громади м.Дружківка в особі Дружківської міської ради про визнання права власності - задовольнити у повному обсязі.

Визнати право власності за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на земельну ділянку, площею 0,1068 га. за цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд протягом тридцяти днів після оголошення рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 жовтня 2020 року.

Суддя: В.О.Лебеженко