печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Рябцовій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу 757/58583/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 17.07.2017 на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України її було звільнено, однак, як зазначає позивач, звільнення відбулося незаконно та з порушенням законодавства, у зв`язку з чим остання звернулась до суду, з метою захисту своїх прав, та просить суд стягнути заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію втрати частини заробітної плати.

Ухвалою суду від 05.11.2019 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків.

22.11.2019 позивач подав до суду заяву про усунення недоліків, при вивченні якої вставновлено, що вимоги ухвали від 05.11.2019 виконано.

28.11.2019 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено в порядку загального позовного провадження.

10.03.2020 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та, окрім цього, вказав, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» не може виконувати належним чином обов`язків, оскільки дана територія не підконтрольна Україні та окрім цього вказав, що з врахуванням даної ситуації відсутній доступ до первинних документів.

З врахуванням зазначеного, представник відповідача зазначив, що відповідач діяв в межах законодавства та не порушував жодних інтересів позивача, а докази позивача є неналежними.

13.04.2020 ухвалою суду було закінчено підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті.

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином, через канцелярію суду представником позивача було подано заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток, тому на думку суду відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

Окрім цього, у відзиві представником відповідача було зазначено, про розгляд справи за відсутності представника Акціонерного товариства «Українська залізниця», за наявних матеріалів справи та просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Так, суд встановив, що з червня 1990 року по липень 2016 року ОСОБА_1 , працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця» (а.с. 22-24).

Відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 року № 4442-IV та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25.06.2014 року № 200, ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Так, з врахуванням зазначених обставин справи, з позивачем було продовжено трудові відносини в ПАТ «Укрзалізниця».

Відповідно до Постанови кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Крім того, відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303 у складі регіональної філії «Донецька залізниця» утворено Донецьку та Луганську дирекції залізничних перевезень, а також затверджено їхню структуру.

На виконання рішення засідання Правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31.05.2016 року та 03.06.2016 року відбулось переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», відповідно до вимог законодавства та внутрішніх нормативно-правових актів Товариства з повідомленням ДФС про прийняття на роботу кожного окремого працівника та видання наказів про прийняття на роботу кожного окремого працівника переведеного з ДП «Донецька залізниця».

Позивач посилається на те, що наказом від 02.08.2016 року № 152/ДН-ЛС з позивачем продовжено трудові взаємовідносини у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця».

Наказом № 384-Н Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 15.03.2017 року, встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 16.03.2017 року (а.с.34).

17.07.2017 року наказом структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» № 1136/ДН-ос позивач була звільнена з посади, у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 30).

Так, позивач вказує, що на день звільнення позивача із структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з березня 2017 року по 17.07.2017 року в сумі 27 858, 38 грн. (а.с.31-33).

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 17.07.2017 року, при звільненні не отримала всі належні їй платежі, а саме: за період з березня 2017 року по 17.07.2017 року в сумі 27858, 38 грн. (двадцять сім тисяч вісімсот п`ятдесят вісім грн. 38коп.) без утримання податків та зборів, з яких 5737,56 грн. (березень 2017 року) + 3394,36 грн. (квітень 2017 року) + 838,27 грн. (травень 2017 року) + 0,00 грн. (червень 2017 року) + 17888,19 грн. (липень 2017 року, в тому числі вихідна допомога при звільненні та компенсація за невикористану відпустку) = 27858, 38 грн.

Як зазначалось, позивача 17.07.2017 року було звільнено з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно наказу про встановлення простою на підприємстві, в період з квітня по травень 2017 року нарахування заробітної плати не здійснювалося.

Враховуючи наведене вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач рахує за березень-квітень 2017 року.

Згідно наказу про встановлення простою на підприємстві, в період з квітня по травень 2017 року, нарахування заробітної плати не здійснювалося.

Враховуючи наведене вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач розраховує його за березень-квітень 2017 року, а саме: з урахуванням розрахункового періоду кількість робочих днів: у липні 2017 - 10, у серпні 2017 - 22, у вересні 2017 - 21, у жовтні 2017 - 21, у листопаді 2017 - 22, у грудні 2017 - 20 (116 днів), у січні 2018 - 21, у лютому 2018 - 20, у березні 2018 - 21, у квітні 2018 - 20, у травні 2018 - 20, у червні 2018 - 20, у липні 2018 - 22, у серпні 2018- 22, у вересні 2018 - 20, у жовтні 2018 - 22, у листопаді 2018 - 22, у грудні 2018 - 20 (239 днів), у січні 2019 - 21, у лютому 2019 - 20, у березні 2019 - 20, у квітні 2019 - 21, у травні 2019 - 21, у червні 2019 - 18, у липні 2019 - 23, у серпні 2019 -21, у вересні 2019 - 21, у жовтні 2019 - 22 (208 дні) (563 дні на день складання позову 31.10.2019 року).

Розрахований на підставі даних листів час затримки розрахунку з дня звільнення з 18.07.2017 року по 31.10.2019 року (день складання позовної заяви), складе 563 дні, тобто розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати: 563 (робочих дні) * 646,48 грн.(середньоденної заробітної плати) = 363 968,24 грн.

Окрім цього, позивач просить суд стягнути розмір компенсації за втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, який розраховує за період з серпня 2017 року по жовтень 2019 року включно, а саме: порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати визначений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 з наступними змінами.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року сума компенсації обчислюється, як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обов`язкових платежів) прирості індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Розмір компенсації, позивач розраховує, за період з серпня 2017 року по жовтень 2019 року включно, а саме: всього розмір компенсації складає 6 557,05 грн.

Отже, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, позивач вважає, що необхідним є стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 6 557,05 грн.

Також, позивач звертає увагу, що відповідно до абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Згідно зі статтею 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 30.01.2018 року № ДЦ-103/540/0001/19 Головним управлінням Держпраці у Донецькій області на АТ «Укрзалізниця» накладено штраф у розмірі 11169,00 грн.

Не погоджуючись з постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 30.01.2018 року № ДЦ-103/540/0001/19АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» звернулося до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Донецькій області, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами Головного управління Держпраці у Донецькій області № ДЦ-103/540/0001/19від 30.01.2018 року у розмірі 11169,00 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.06.2018 року у справі № 805/1756/18-а, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 року по вказаній справі, у задоволенні позову відмовлено.

В рішеннях суду було встановлено порушення АТ «Укрзалізниця» трудового законодавства, а саме:

«Як було встановлено у судовому засіданні підставами для проведення перевірки позивача стали заяви колишніх працівників щодо невиплати заробітної плати та інших передбачених платежів.

Зазначена обставина позивачем визнається та не є спірною.

При цьому, будь-яких належних доказів того, що позивач не мав змоги з обґрунтованих і незалежних від нього обставин виплатити кошти колишнім працівникам, відповідачу в ході перевірки та суду в ході судового засіданні надано не було».

«Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що відповідач при проведенні перевірки зробив правомірні висновки про порушення Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» законодавства про працю».

Отже, судами встановлено наявність порушень трудового законодавства та відсутність будь-яких поважних причин для невиплати заробітної плати позивачу.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Першого апеляційного адміністративного суду по справах № 805/4027/17 від 20.11.2018 року та № 805/3889/18 від 20.11.2018 року (копії рішень судів додаються).

Додатково повідомляється, що після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача із усними заявами щодо виплати боргу по зазначених вище сумах, але отримував відмову.

Крім того, позивач вказує, що до цього часу заробітна плата перераховувалась на рахунок, відкритий у банку на території, яка контролюється українською владою і який діє до цього часу, а тому на думку позивача відсутні будь-які перешкоди для виплати заробітної плати.

Також, окрім іншого, позивач звертає увагу суду, що позивач обізнаний про посилання відповідача на висновок Торгово-Промислової Палати України від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2, як підставу для не виплати заробітної плати позивачу та при аналізі судової практики в подібних правовідносинах було встановлено, що деякі суди відмовляючи в задоволенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні посилаються саме на зазначений висновок.

Зокрема, суди вказують на те, що Висновок є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини АТ «Укрзалізниця» у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачами при їх звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь позивачів середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте, з такими висновками судів, позивач не погоджується, оскільки вказаний висновок не може бути належним та допустимим доказом, у зв`язку з нижченаведеним.

До того ж, на підтвердження своєї позиції, позивач долучає до матеріалів позовної заяви відповідь Торгово-Промислової Палати України від 25.01.2019 року № 182/2/21-7.3 (копія додається), на адвокатський запит представника Позивача, ОСОБА_2 , щодо висновку ТПП від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2.

У вищевказаній відповіді зазначається, що Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та висновок щодо унеможливлення виконання зобов`язань (обов`язку) є різними за юридичним змістом документами, зокрема: Сертифікатом засвідчуються форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а у висновку досліджуються фактичні обставини, що склалися в господарській діяльності суб`єкта господарювання, а також вплив на них дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та формуються щодо таких обставин умовиводи.

А отже, в уповноважених осіб Торгово-Промислової палати України відсутні підстави як для включення до Реєстру сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Висновку ТПП від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2 так і для засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) з наданням відповідного сертифікату стосовно трудових відносин.

Відповідно до ухвали Верховного Суду від 29.07.2019 року по справі № 185/5811/18 зазначено, що Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник у касаційній скарзі не вказує на неоднозначність існуючої судової практики, а посилається на те, що на даний час в судах розглядаються справи за позовами працівників Донецької та Луганської дирекцій залізничних перевезень щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, і в більшості випадків суди застосовують Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, як підставу для звільнення від відповідальності в частині стягнення середнього заробітку. Крім того, в касаційній скарзі зазначено, що в постановах від 23 березня 2016 року по справам № 6-364цс16, № 6-365цс16 Верховний Суд застосовує висновок Торгово-промислової палати України, як доказ неможливості виконання законодавства. Наведені обставини є необґрунтованими, оскільки до таких висновків викладених у вказаних постановах від 23 березня 2019 року № 6-364цс16, № 6-365цс16 Верховний Суд дійшов при наявності Сертифіката від 28 серпня 2014 року № 2644, яким у зв`язку з проведенням в Донецькій області антитерористичної операції торгово-промислова палата підтвердила для ОКП «Донецьктеплокомуненерго» наступ триваючих обставин непереборної сили з 2 липня 2014 року, а тому Верховний Суд визнав помилковими висновки судів попередніх інстанцій.

Таким чином, позивач вважає, що враховуючи позицію Верховного Суду, Висновок ТПП від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2 не може бути належним та допустимим доказом при розгляді даної справи, в розумінні чинного законодавства України.

З врахуванням даних обставин справи, позивач просить суд: стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код 40075815) на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з березня 2017 року по 17.07.2017 року в сумі 27858,38 грн. (двадцять сім тисяч вісімсот п`ятдесят вісім грн. 38 коп.) без утримання податків та зборів; стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18.07.2017 року по час винесення судом рішення станом на 31.10.2019 - 363 968,24 грн. (триста шістдесят три тисячі дев`ятсот шістдесят вісім гривень 24 коп.); стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 6 557,05 грн. (шість тисяч п`ятсот п`ятдесят сім гривень 05 коп.).

Так, відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 вказаного Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно зі ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 Порядку).

У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за №13 від 24 грудня 1999 року роз`яснено, що середній заробіток стягується за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Тобто при вирішенні спорів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно установити: наявність заборгованості; відсутність спору щодо його розміру; вину підприємства; дотримання позивачем трьохмісячного строку звернення до суду.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст.116,117,237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався

Обґрунтовуючи такий висновок Конституційний Суд України виходив з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (п.2.2 рішення КСУ).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі 6-616цс15 та від 06 квітня 2016 року у справі №6-409цс16. При цьому, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції ст.233 КЗпП України, Верховний Суд України дійшов висновку, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення вищезазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Тому суд вважає, що передбачений ст.233 КЗпП України строк на звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем не пропущений.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з Регіональною філією "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в трудових відносинах до 17.07.2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, тому майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Окрім цього, суд звертає увагу, що заперечення відповідача ґрунтуються на твердженні про відсутність первинних документів, при цьому відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували твердження та докази позивача.

Тому, суд відхиляє посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Також, як зазначила позивач, остання отримувала зарплату дот 2017 року на рахунок, який відноситься до підконтрольної території України.

Таким чином, відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах - документах (довідках), наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними.

Згідно із ч.1ст.117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст.117КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно зі ст.4КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Норми ч. 1 ст.9ЦК України кореспондуються з нормами КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Ст.617ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч.1ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Так, вчабається, що сторони посилаються, на висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Луганську, у м. Донецьку.

Сторони посилаються на вказаний висновок проте, ніхто не долучають його до матеріалів справи, з метою його дослідження судом, тому суд не бере до уваги позиції строін щодо даного висновку.

Щодо виплати компенсації, суд вважає, що з огляду на невиплату заборгованості по зарплаті у строк, встановлений ст. ст. 115, 116 КЗпП України та на підставі ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», пунктів 4, 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМ України від 21 лютого 2001 року №159, варто зазначити наступне.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст.1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (ст. 2).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до пункту 2.2.12 «Інструкції зі статистики заробітної плати», яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2005 N5, суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством; втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати віднесено до фонду додаткової заробітної плати.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку зазначені суми підлягають компенсації у зв`язку з порушенням строків.

Згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4).

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджено постановою Кабінет Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів).

Зазначене спростовує доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування позивачу компенсації через відсутність вини відповідача у порушенні трудових прав працівників, в тому числі встановлених строків виплати заробітної плати.

Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими та підлягають задоволенню в тому розмірі, який визначив у передбаченому законом порядку позивач, тобто за період з серпня 2017 року по жовтень 2019 року включно, що складає 6557,05 грн.

Таким чином, з врахуванням всіх зазначених обставин справи, суд вважає, що стороною позивача доведені обставини щодо порушення трудового законодавства відповідачем, а тому дана позовна заява підлягає задоволенню, проте в межах прохальних вимог позивача, оскільки уточнення позовних вимог в частині стягнення середніго заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивачем не подавалось, а тому суд прийшов до висновку, про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах яких просив позивач, а саме: з 18.07.2017 року по 31.10.2019.

Щодо посилань представника відповідача, щодо наявності аналогічних рішень відносно ОСОБА_1 , суд вважає, за необхідне зазначити, що в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, стороною відповідача не надано належних доказів, з яких вбачається, що саме за аналогічними позовами ОСОБА_1 увахлювались рішення.

Також, стороною позивача в позовній заяві у відповідності до вимог ст. 175 ЦПК України, було зазначено, що в провадженні інших суддів між позивачем та відповідачем немає аналогічних спорів та рішень.

Тому, станом на день ухвалення рішення суду, відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що сторона позивача зловживає своїми правами.

Окрім цього, позивачем було подано клопотання про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн., позивачем надано до суду: копію договору про надання правової допомоги № 26-ТП від 21.10.2019 року, акт №2 про приймання - передачі наданих послуг від 25.10.2019, копію квитанції №8 від 26.10.2019.

Так, статтею 141 ЦПК України передбачено вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК Україниінші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналізуючи надані докази суд вважає, що витрати за правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у розмірі 6 000,00 грн., та є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами.

Так, вбчається, що позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3 639,70 грн., таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави суму судового збору в розмірі 3 639 грн. 70 коп.

Керуючись: ст.ст.115-117,237-1КзпП України ст.ст.263-265, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , заборгованість із заробітної плати за період з березня 2017 року по 17.07.2017 року в сумі 27 858,38 грн. (двадцять сім тисяч вісімсот п`ятдесят вісім грн. 38 коп.).

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18.07.2017 року по 31.10.2019, що в сумі складає 363 968,24 грн. (триста шістдесят три тисячі дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 24 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 6 557,05 грн. (шість тисяч п`ятсот п`ятдесят сім) грн. 05 коп..

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь держави суму судового збору в розмірі 3 639 (три тисячі шістсот тридцять девять) грн. 70 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн.00 коп.

Позивач: ОСОБА_1 , РНКОПП № НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5,, телефон: .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22.06.2020.

Суддя Т.Г. Ільєва