ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 2011/6702/12

провадження № 22-ц/818/3598/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Кравченко О.О.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника ОСОБА_2 ,

заінтересована особа Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2020 року в складі судді Семіряд І.В.,

у с т а н о в и в :

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 червня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 715,70 доларів США та судові витрати 1 892,51 грн.

На виконання зазначеного рішення Дзержинським судом м. Харкова 23 липня 2012 року видано виконавчий лист № 2011/6702/2012, на підставі якого відкрито виконавче провадження. 15 квітня 2013 року виконавчий лист повернуто до суду для виправлення описки стосовно ім`я та по батькові боржника, а 10 червня 2013 року судом видано інший виконавчий лист за № 2011/10164/12. Виконавчий лист пред`явлено до виконання, проте 29 грудня 2014 року його повернуто стягувачу на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно пред`явлений виконавчий лист ПАТ КБ «ПриватБанк» до примусового виконання 13 липня 2016 року, але строк пред`явлення виконавчого листа по цій справі закінчився 29 грудня 2015 року.

У зв`язку з наявністю невідповідностей виконавчого листа ЗУ «Про виконавче провадження», а також на підставі того, що виконавчий лист був пред`явлений до виконання після спливу строку для пред`явлення виконання, що є безумовною підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявник просив суд задовольнити заяву.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2020 року у задоволені заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що даних про добровільне виконання боржником чи іншою особою судового рішення про стягнення кредитної заборгованості немає.

20 травня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 8 від 25 вересня 2015 року «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах» зазначено, що підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню є пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на його пред`явлення. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції зазначив, що невідповідність виконавчого листа вимогам, передбаченим статті 18 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час його видачі) є лише помилкою уповноваженого працівника апарату суду при виготовлені виконавчого листа і вони не можуть бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, чим порушив вимоги пункту 5 статті 263 ЦПК України про законність і обґрунтованість рішення. Зазначений висновок суд першої інстанції зробив безпідставно і це є лише припущенням, так як ніякими доказами не підтверджується. Суд першої інстанції проігнорував приписи частини першої статті 369 та частини третьої статті 431 ЦПК України (в редакції, чинній на час видачі виконавчого листа), згідно з якими виконавчий лист повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом, зокрема мають бути зазначені номер рішення, згідно з яким видано документ та дата набрання рішенням законної сили. Таким чином, зазначення у оскаржуваному виконавчому листі номера рішення з іншої справи, а також зазначення іншої дати набрання рішенням законної сили свідчать про невідповідність виконавчого листа вимогам закону.

ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвалу суду першої інстанції не оскаржило, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 червня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 715,70 доларів США та судові витрати 1 892,51 грн (а. с. 28-29).

Судове рішення набрало законної сили 12 липня 2012 року.

23 липня 2012 року на виконання зазначено рішення Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист у справі № 2011/6702/2012 про стягнення боргу (а. с. 33).

При видачі виконавчого листа було допущено помилку у зазначенні ім`я та по батькові боржника, а саме - зазначено ОСОБА_1 замість вірного ОСОБА_1 .

15 квітня 2013 року виконавчий лист повернуто до суду для виправлення описки стосовно ім`я та по батькові боржника.

10 червня 2013 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист у справі за № 2011/10164/12 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 43).

Зазначений виконавчий лист пред`явлено до виконання, проте 29 грудня 2014 року його повернуто стягувачу на підставі пункту 2 статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Вказано, що строк повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання до 29 грудня 2015 року.

Заява про примусове виконання указаного рішення подана 13 липня 2016 року.

20 липня 2016 року постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Новохатського В.В. відкрито виконавче провадження ВП № 51956689 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 23 715,70 доларів США (а. с. 45).

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей 1 та 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з частиною другою статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

На суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Згідно із частинами 1, 2 статті 614 Цивільного Кодексу України (далі-ЦК України) особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

В матеріалах справи відсутні відомості, що боржник виконав рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 червня 2012 року, відповідно до якого з нього стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 715,70 доларів США та судові витрати 1 892,51 грн

Частиною першою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень, являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України (заява № 46144/99), Іммобільяре Саффі проти Італії (заява № 22774/93), Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

Оскільки боржниками рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконано та не наведено обґрунтованих підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, підстави для визнання виконавчого листа таким, шо не підлягає виконанню, відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили, то слід зазначити таке.

Згідно статті 432 ЦПК України суд постановляє ухвалу про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково або; 2) якщо у боржника повністю або частково відсутній обов`язок у зв`язку з його припиненням.

Підстави для цього зазначені у частини другій статі 432 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Рішення суду, згідно з яким з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 23 715,70 доларів США, не виконано. Постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку вказаної заборгованості на даний час є чинною та не скасована в установленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текс постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина