РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 555/264/20

Провадження № 22-ц/4815/1083/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року у складі судді Мельничук Н. В., ухвалене в м. Березне об 11 годині 58 хвилин, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної часткової власності. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 30.11.2004 року між нею та відповідачем було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу та записом в Книзі реєстрації розірвань шлюбу, актовий запис № 118 від 30.11.2004 року. Із 01 грудня 2004 року, незважаючи на розірвання шлюбу, вони продовжували проживати із відповідачем разом в будинку, що належить їй на праві приватної власності. В них був спільний сімейний бюджет, вони вели спільне господарство, на час проживання однією сім`єю не перебували в інших шлюбах, у них народилося двоє дітей. Факт спільного проживання підтверджується довідкою Зірненської сільської ради № 179 від 13.02. 2020 року. За час проживання спільно з відповідачем придбано майно: трактор колісний марки ДТЗ 5244 НРХ, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію машини Серії НОМЕР_2 , автомобіль DACIA, моделі SADERO ХАТЧБЕК-В, д.р.н. НОМЕР_3 , номер шассі НОМЕР_4 , 2009 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 . Враховуючи, що відповідач має посвідчення водія, транспортні засоби були зареєстровані на нього, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів. Під час спільного проживання вони отримали земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1528 га, кадастровий номер :01:005:0088 в АДРЕСА_1 .

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 грудня 2004 року по 14 лютого 2020 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя: трактор колісний марки ДТЗ 5244 НРХ, д.р.н.з. НОМЕР_1 , 2017 року випуску, заводський номер НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , шасі № НОМЕР_8 , об`єм двигуна 1908 см., автомобіль DACIA, моделі SADERO ХАТЧБЕК-В, д.р.н. НОМЕР_3 , номер шассі НОМЕР_4 , 2009 року випуску. В задоволенні позовної вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку загальною площею 0,1528 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:005:0088 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1121 грн. 15 коп.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване презумпцією рівності часток подружжя у власності, набутій ними за час перебування у шлюбі, а також наявністю належних і достовірних доказів на підтвердження того, що сторони після розірвання шлюбу у встанволеному законом порядку продовжували проживати однією сім`єю та підтримували фактичні подружні стосунки.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що досліджений судом Акт обстеження матеріально-побутових умов не є належним доказом, оскільки у ньому не зазначено, яким чином комісія встановила, що майно є спільним, та чи мала ця комісія такі повноваження. Вказує, що факт проживання однією сім`єю позивача з відповідачем в період з 01.12.2004 року по 14.02.2020 року не доведений належними доказами, окрім посилання позивача на те, що вони мають спільних дітей, та на те, що відповідач проживав у будинку, який вони придбали під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Доводить, що на підтвердження вимог про визнання права власності на спірне майно позивач мала б надати докази, з яких можливо було б встановити факт придбання нею такого майна або внесення нею коштів для придбання та наявності такого майна у відповідача. Із наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу - безпідставною, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Шлюб між сторонами було розірвано 30 листопада 2004 року, що підтверджується Cвідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_9 , виданим Відділом РАЦС Березнівського районного управління юстиції Рівненської області 07.10.2020 року та записом в Книзі реєстрації розірвань шлюбу, актовий запис № 118 від 30.11.2004 року.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу на прохання батьків відповідача та враховуючи, що позивачу одній важко утримувати господарство, сторони продовжили проживати разом однією сім`єю, вести спільне господарство, мали спільний бюджет на утримання сім`ї.

Як вбачається із свідоцтв про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_10 від 18.08.2008 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_11 , їхніми батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сторони у справі (а.с. 4, 5).

Як видно із дат народження обох дітей сторін, вони народилися після розірвання шлюбу між сторонами.

Наявна в матеріалах справи Довідка про склад сім`ї, видана Зірненською сільською радою Березнівського району Рівненської області № 179 від 03.02.2020 року, підтверджує, що постійним місцем проживання ОСОБА_2 є місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10), тобто, будинок, де проживає його колишня дружина та спільні діти.

Акт обстеження матеріально-побутових умов від 28.02.2020 року, складений на письмову вимогу ОСОБА_2 та на виконання адвокатського запиту адвоката Штундер Л. В., свідчить, що в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , голова господарства, ОСОБА_2 , її чоловік, та їхні діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а. с. 38). Будинок має три кімнати, в одній з яких проживали сторони у справі, позивач та відповідач. Будинок на праві приватної власності належить позивачу відповідно до договору дарування.

Місцевим судом також встановлено, і апелянтом не спростовано тих обставин, що після розірвання шлюбу між сторонами вони та їхні діти відпочивали разом на морі, спілкувалися із батьками як відповідача так і позивача, користувалися та і зараз користуються спільним майном, яке знаходиться в будинку, відповідач виконує домашні роботи по господарству, заготовляє сіно для худоби, обробляє поля трактором, доглядає дітей та господарство.

Під час судового розгляду справи встановлено і це не заперечує як позивач, так і відповідач, що після розірвання шлюбу вони не перебували в будь-якому іншому шлюбі.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Оцінюючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до переконання про доведеність факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 грудня 2004 року по 14 лютого 2020 року у фактичних шлюбних відносинах.

Факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановлений на підставі показів позивача, фактів народження дітей після розірвання шлюбу, фактами ведення спільного господарства, спільного бюджету, здійсненням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Відповідно до положень статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Звертаючись до суду з позовом про поділ майна, ОСОБА_1 просила визнати право власності на Ѕ частину трактора марки ДТЗ 5244 НРХ, д.р.н.з. НОМЕР_1 , 2017 року випуску, автомобіля DACIA, моделі SADERO ХАТЧБЕК-В, д.р.н. НОМЕР_3 , 2009 року випуску, а також Ѕ частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку загальною площею 0,1528 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:005:0088.

В частині відмови у визнанні права власності на Ѕ частину земельної ділянки апеляційна скарга не містить заперечень щодо висновків суду першої інстанції. В цій частині місцевий суд керувався тим, що вказана земельна ділянка була отримана ОСОБА_2 на підставі рішення № 422 Зірненської сільської ради Березнівського району Рівненської області від 24 грудня 2009 року за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Зірненської сільської ради Березнівського району внаслідок приватизації, і відповідно до п.5 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю.

Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України).

Виходячи з того, що в матеріалах справи відсутні відомості про наявність підстав для відступлення від принципу рівності часток у спільній сумісній власності, рухоме майно, а саме: трактор марки ДТЗ 5244 НРХ, д.р.н.з. НОМЕР_1 , 2017 року випуску, автомобіль DACIA, моделі SADERO ХАТЧБЕК-В, д.р.н. НОМЕР_3 , 2009 року випуску, підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Покликання апеляційної скарги на неправомірність висновку місцевого суду про наявність підстав для визнання права власності за позивачкою на Ѕ частину набутого майна в період після розірвання шлюбу між сторонами спростовуються нормами закону та дослідженими обставинами справи. Закон покладає обов`язок доведення відсутності підстав для поділу спільного сумісного майна подружжя згідно принципу рівності часток на того, хто таку презумпцію оспорює. Відповідачем як особою, що не погоджується із встановленим місцевим судом розподілом спільного з позивачкою майна, не наведено належних доказів для спростування таких висновків суду.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.