Справа № 297/1956/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2020 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого Ільтьо І. І.,

при секретарі: Гарані О. А.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Берегово цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , треті особи на стороні позивача Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради та виконавчий комітет Берегівської міської ради, третя особа на стороні відповідачів ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , треті особи на стороні позивача Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради та виконавчий комітет Берегівської міської ради, третя особа на стороні відповідачів ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення зазначивши, що 11 грудня 1999 року я уклала шлюб з ОСОБА_8 . Від шлюбу з ОСОБА_8 маємо сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 28 січня 2008 року шлюб між мною і ОСОБА_9 розірвано. 29 грудня 2001 року під час шлюбу з ОСОБА_9 за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку тоді було оформлено за останнім. У жовтні 2016 року я звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9 про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Берегівського районного суду від 28 листопада 2016 року Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року скасовано вищевказане заочне рішення, а в задоволенні заявленого позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в цивільній справі № 297/2617/16-ц скасовано вищевказане рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року скасовано вищевказане заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року, а в задоволенні заявленого позову відмовлено.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в цивільній справі № 297/2617/16-ц скасовано заочне рішення Берегівського районного суду від 28 листопада 2016 року та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Факт належності мені 1/2 частини спірної квартири підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 березня 2019 року

У квітні 2019 року я вирішила вселитися разом із своїм сином у спірну квартиру, однак виявилося, що в ній проживають відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , які вселилися туди з дозволу мого колишнього чоловіка ОСОБА_9 без моєї на те згоди як співвласника.

Подальше проживання відповідачів у спірній квартирі перешкоджає мені у користуванні нею.

Як з`ясувалося відповідачі зареєструвалися у спірній квартирі 24 червня 2019 року, тобто вже після прийняття Закарпатським апеляційним судом постанови від 06 лютого 2019 року в цивільній справі № 297/2617/16-ц, якою визнано за мною право власності на 1/2 частину спірної квартири, з дозволу мого колишнього чоловіка ОСОБА_9 , який знав про існування вказаного судового рішення і який по суті ввів в оману працівників Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області вказавши, що він є одноосібним власником спірної квартири.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, позивач просить усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачів та їх виселення.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених в позовній заяві та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів та третьої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у запереченні та поясненні.

Представник третьої особи Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради в судове засідання не з`явився, згідно просили розглянути справу без участі їх представника.

Представник третьої особи виконавчого комітету Берегівської міської ради в особі служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви та висновку просив розглянути справу без їх участі та прийняти рішення на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що 11 грудня 1999 року позивачка ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_8 , який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області. Від шлюбу з ОСОБА_9 мають сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2008 року в цивільній справі № 2-134/08 шлюб між мною і ОСОБА_9 розірвано.

29 грудня 2001 року під час шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_9 за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 .

У жовтні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9 про поділ спільного майна подружжя.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року в цивільній справі № 297/2617/16-ц задоволено вищевказаний позов та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року в цивільній справі № 297/2617/16-ц скасовано вищевказане заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року, а в задоволенні заявленого позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в цивільній справі № 297/2617/16-ц скасовано вищевказане рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року в цивільній справі № 297/2617/16-ц скасовано вищевказане заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року, а в задоволенні заявленого позову відмовлено.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в цивільній справі № 297/2617/16-ц скасовано заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 березня 2019 року підтверджується факт належності позивачу 1/2 частини спірної квартири.

Встановлено, що у квітні 2019 року при вселенні позивача з сином у спірну квартиру, виявилося, що в ній проживають відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Вказані громадяни вселилися туди з дозволу відповідача ОСОБА_9 , без згоди позивача ОСОБА_3 , як співвласника.

Вищевказані відповідачі зареєструвалися у спірній квартирі 24 червня 2019 року, тобто вже після прийняття Закарпатським апеляційним судом постанови від 06 лютого 2019 року в цивільній справі № 297/2617/16-ц, якою визнано за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Згідно відомостей Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області про реєстрацію місця проживання відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , останні зняті з реєстрації місця проживання спірної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ..

Частиною першою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 369 ЦК України).

Таким чином, і при спільній частковій власності і при спільній сумісній власності користування та розпорядження спільним майном здійснюється за згодою всіх співвласників.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_3 не давала згоду на реєстрацію місця проживання відповідачів у спірній квартирі, співвласником якої вона являється.

Згідно пункту 18 Правил для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу); 4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників); право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах); проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби); 5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); 6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що згідно пункту 18 Правил для реєстрації місця проживання особа або її представник обов`язково має подати документи, що підтверджують право на проживання в житлі (ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи). У разі ж відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї.

Таким чином, оскільки для реєстрації місця проживання відповідачів у спірній квартирі позивач мала надати свою письмову згоду Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області, у відповідача ОСОБА_9 не було правових підстав щодо укладення договору найму з відповідачами відповідно до положень ч. 1 ст. 358 ЦК України.

Пунктом 28 Правил передбачено, що реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства.

В частині вимоги щодо зняття з реєстрації відповідачки ОСОБА_12 , то така то така підлягає задоволенню, оскільки ще до придбання ОСОБА_3 та ОСОБА_9 спірної квартири виселилася з неї, однак не знялася з реєстрації місця проживання з спірної квартири.

Суд вважає, що подальше проживання відповідачів в спірній квартирі, не відповідає інтересам співвласника ОСОБА_3 , а тому є порушенням права власника на вільне володіння, розпорядження та користування своїм майном.

Виселення відповідачів є способам захисту цього права в будь-якому його прояві, зокрема, і для безперешкодного користування своїм майном, володіти та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб.

За правилами ч. 1 ст. 383 ЦК власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на зазначену норму закону, суд приходить до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Суд вважає, що виселення відповідачів є способом захисту цивільних прав ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 16 ЦК України, спрямованим на усунення перешкод у здійсненні свого права власності, оскільки відповідачі не являються членами сім`ї позивача, як співвласника спірної квартири, в розумінні статей 64, 156 ЖК УРСР, не являються і наймачами даного житла, оскільки позивач не укладала з ними договір найму жилого приміщення, обов`язковість укладення якого передбачено статтею 158 зазначеного Кодексу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачі за відсутності будь-яких договірних зобов`язань з власником будинку, всупереч його вимозі звільнити помешкання для вільного користування та розпорядженням своїм майном, продовжують проживати у квартирі, що їм не належить. Така поведінка відповідачів - не членів сім`ї співвласників квартири, набула самоправного характеру.

Відповідно зі ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на користь ОСОБА_15 понесені судові витрати у розмірі 3 842 грн. 00 коп..

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12,13, 76-81, 141, 229, 235, 259, 263-265, 268, 355-356 ЦПК України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, статті 64, 150, 156 Житлового кодексу України, ст. 41 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», суд -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , треті особи на стороні позивача Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради та виконавчий комітет Берегівської міської ради, третя особа на стороні відповідачів ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення задовольнити.

Позбавити ОСОБА_16 права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позбавити ОСОБА_5 права користування квартирою АДРЕСА_1 , та виселити його з вказаної квартири.

Позбавити ОСОБА_6 права користування квартирою АДРЕСА_1 , та виселити її з вказаної квартири.

Позбавити ОСОБА_7 права користування квартирою АДРЕСА_1 , та виселити її з вказаної квартири.

Позбавити ОСОБА_5 права користування квартирою АДРЕСА_1 , та виселити його з вказаної квартири.

Стягнути солідарно з ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 3 842 грн. 00 коп..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ільтьо І. І.