Постанова

Іменем України

28 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 537/1085/18

провадження № 61-6701св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Крюківський відділ державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області у складі судді Хіневича В. І. від 05 грудня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Бондаревської С. М., Кузнєцової О. Ю., від 27 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Крюківського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - Крюківський ВДВС м. Кременчука), Постолової Н. І. про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позову вказав, що в провадженні Крюківського ВДВС м. Кременчука знаходилось виконавче провадження по примусовому виконанню постанови Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 жовтня 1997 року по справі за заявою ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на неповнолітню дитину, в рамках якого постановою державного виконавця від 05 квітня 2005 року з метою збереження майна для подальшої реалізації було накладено арешт на належну йому на праві власності 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Виконавче провадження про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 закінчено 25 лютого 2010 року, у зв`язку з тим, що дитина, на утримання якої стягувалися аліменти, досягла повноліття.

При винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження, державним виконавцем не було вирішено питання щодо зняття вказаного арешту. На його звернення щодо зняття арешту з майна, 14 грудня 2017 року державний виконавець відмовив йому у знятті цього арешту, посилаючись відсутність підстав для зняття арешту. Встановити розмір заборгованості по сплаті аліментів неможливо, оскільки виконавче провадження знищено згідно із актом про знищення від 24 лютого 2014 року у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

На час подання позову у Крюківському ВДВС м. Кременчука відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження щодо нього, а тому він звернувся до ОСОБА_2 з листом, у якому просив повідомити його про розмір претензійних вимог, підтверджених належним чином, оскільки аліменти на утримання дитини сплачувалися ним вчасно і виплачені у повному розмірі.

При цьому, з 2010 року ОСОБА_2 не пред`являла до нього претензій матеріального характеру щодо сплати заборгованості по аліментах, стягнутих на утримання сина, хоча вказує на наявність такої заборгованості.

Таким чином арешт, накладений на належне йому майно, не дозволяє йому реалізувати своє право власності, а тому позивач просив суд зняти арешт, накладений на належне йому на праві власності майно.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Знято арешт, накладений на належне ОСОБА_1 на праві власності майно, на підставі постанови державного виконавця Летюка І. І. № 537201 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2005 року при виконанні виконавчого листа № 2-117, виданого Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області 13 жовтня 1997 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Судові рішення мотивовані тим, що державним виконавцем, в порушення вимог закону при закінченні виконавчого провадження не було скасовано арешт, накладений на майно боржника ОСОБА_1 , з урахуванням недоведеності наявності та дійсного розміру заборгованості останнього по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що боржник вправі оскаржити дії чи рішення державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а тому суди, вирішивши спір у порядку позовного провадження, порушили норми процесуального права. Оскільки позивач визнавав факт наявності заборгованості по сплаті аліментів, тому суди безпідставно зняли арешт із майна боржника. Позивач не надав доказів, які б спростували те, що виконавче провадження закінчено з підстав, які передбачають обов`язок державного виконавця зняти арешт з належного боржнику майна.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 02 квітня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 жовтня 1997 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 27 серпня 1997 року до досягнення повноліття дитиною (а.с. 8).

Постановою державного виконавця Крюківського ВДВС Летюка І. І. від 05 квітня 2005 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-117, виданого 13 жовтня 1997 року Крюківським районним судом м. Кременчука про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів, з метою збереження майна для подальшої реалізації, було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , а саме на 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1 (а.с.10).

Наведене також підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 106805200 від 08 грудня 2017 року.

14 грудня 2017 року Крюківським ВДВС м. Кременчука надано відповідь за вих. № 57526 ОСОБА_1 , відповідно до якої у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 . Згідно із відомостями автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавче провадження закінчено 25 лютого 2010 року у зв`язку з тим, що дитина, на утримання якої стягувались аліменти, досягла повноліття. Вказана постанова про закінчення виконавчого провадження не передбачає звільнення майна з-під арешту. Встановити розмір заборгованості по сплаті аліментів неможливо, оскільки виконавче провадження знищено згідно із актом про знищення від 24 лютого 2014 року, у зв`язку з закінченням терміну зберігання. У зв`язку з викладеним, для зняття арешту з майна, у відповідності до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна (а.с.12).

ОСОБА_1 на адресу відповідача ОСОБА_2 направив лист, який остання отримала 17 січня 2018 року та у якому просив повідомити йому розмір претензійних вимог щодо несплати ним аліментів.

Відповідно до листа-відповіді Крюківським ВДВС м. Кременчука від 10 липня 2018 року за вих. № 28584 згідно із перевіркою бази даних встановлено, що у Крюківському ВДВС м. Кременчука відсутні відкриті виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 . На виконанні перебувало виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яке закінчено 25 лютого 2010 року у зв`язку з досягненням дитиною повноліття. У зв`язку з наявністю заборгованості на нерухоме майно позивача було накладено арешт. Встановити розмір заборгованості по сплаті аліментів неможливо, оскільки виконавче провадження знищено згідно із актом про знищення від 24 лютого 2014 року у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 61).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною шостою статті 37 Закону (тут і далі - в редакції, чинній на час винесення постанови про закриття виконавчого провадження) передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у випадках: закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у 3-денний строк надсилається сторонам та суду або іншому органу (посадовій особі), які видали виконавчий документ. Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами до начальника відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, або до суду у 10-денний строк.

Відповідно до статті 38 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред`явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна.

Частинами сьомою та восьмою статті 74 Закону передбачено, що за наявності спору, питання про розмір заборгованості по аліментах вирішується за заявою заінтересованої особи судом у порядку, встановленому законом. Державний виконавець зобов`язаний здійснювати систематичний контроль за правильним і своєчасним відрахуванням утриманих сум аліментів стягувачам.

Установивши, що виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-117 від 13 жовтня 1997 року відносно боржника ОСОБА_1 було закрито постановою державного виконавця від 25 лютого 2010 року у зв`язку з тим, що дитина, на утримання якої стягувалися аліменти, досягла повноліття, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що державним виконавцем, в порушення вимог статті 38 Закону при закінченні вказаного виконавчого провадження не було скасовано арешт, накладений на майно боржника ОСОБА_1 , зокрема і належну йому на праві власності 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

При цьому стягувач ОСОБА_2 з 2010 року не оскаржувала постанову про закінчення виконавчого провадження та не заявляла про те, що рішення суду про стягнення аліментів є невиконаним, не вживала заходів для поновлення цього виконавчого провадження.

Заперечуючи проти зняття арешту з належного позивачеві майна, ОСОБА_2 не навела доказів, які б свідчили про наявність заборгованості по сплаті аліментів, для забезпечення виконання якого і обмежувалось право власності ОСОБА_1 шляхом арешту його майна.

З урахуванням недоведеності наявності та дійсного розміру заборгованості позивача по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 збереження арешту майна, накладеного більше як 15 років тому, суперечить праву особи мирно володіти своїм майном.

Цей висновок судів є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам та обставинам справи.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального є необґрунтованими.

Разом із тим підставними є доводи касаційної скарги про те, що у цьому випадку боржник мав оскаржити дії чи рішення державного виконавця у порядку, передбаченого розділом VII ЦПК України, а не у порядку позовного провадження, проте вказане не вплинуло на правильність вирішення справи судами та не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 грудня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара