ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6134/20 Справа № 172/526/18 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної частки (паю) недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної частки (паю) недійсним, мотивуючи його тим, що йому було видано земельну частку (пай), право на яку було закріплено відповідно до сертифікату серії ДП №0316642 і після отримання в користування земельної частки (паю), приблизно у 2000 році передав її в оренду ОСОБА_4 , та згодом отримав грошові кошти за оренду належної йому земельної частки (паю) за 10 років та узгодив строк оренди.

Зазначав, що у 2017 році, коли сплив строк домовленості та вони мали обговорити новий строк оренди належної йому земельної ділянки, йому стало відомо, що земельна ділянка (пай) йому не належить.

Вказував, що про існування договору дарування не знав, та про його наявність стало відомо лише з відповіді Держгеокадастру у Дніпропетровській області Васильківського району про те, що згідно книги реєстрації сертифікатів, до яких внесено зміни в зв`язку з передачею права на земельну частку (пай), право передано ОСОБА_3 , дружині орендаря ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 ввів його в оману щодо правової природи договору та змусив підписати договір дарування, повідомивши його про те, що необхідно дооформити документи на оренду земельної частки (паю), для чого йому і необхідно було підписати якісь документи, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування №579 від 27 липня 2000 року земельної частки (паю), яка належить йому на підстав сертифікату ДП №0316642.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_5 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно залишив його вимоги без задоволення, зазначав, що був впевнений у тому, що з 2000 року його пай перебував в оренді та в момент укладання договору отримав оренду плату близько 2 500 грн., вважаючи, що підписує відомість про отримання орендної плати, підписав оскаржуваний договір. Вказував, що загальний строк позовної давності, який становить 3 роки, ним не пропущено.

15 червня 2020 року відповідач ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, наполягала на тому, що позивача в оману ніхто не вводив, спірний договір дарування нотаріально посвідчений. Ініціатива укласти договір дарування належала саме позивачу, твердження апелянта, що він не підписував оскаржуваний договір, спростовується висновком експертизи у даній справі. Доказів існування орендних правовідносин позивачем не надано.

06 жовтня 2020 року о 09 годині 58 хвилин на електронну адресу Дніпровського апеляційного суду надійшла чергова заява про відкладення слухання справи від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 .

Колегія суддів вважає, що дана заява до задоволення не підлягає у зв`язку з наступним.

В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась.

Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України).

Апелянт ОСОБА_2 належним чином сповіщений про дату, час та місце розгляду справи (т.2 а.с.29).

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином сповіщеного апелянта.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що з інформації відділу у Васильківському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 03 липня 2017 року №29-4-0.28-74/102-17 вбачається, що в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) членів КСП «626» на ім`я ОСОБА_2 зроблено запис за №01234 від 01 червня 2000 року та видано сертифікат серії ДП №0316642, що посвідчено підписом.

Згідно з Книгою реєстрації сертифікатів, до яких внесено зміни в зв`язку з передачею права на земельну частку (пай), право передано ОСОБА_3 .

27 липня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі взаємної згоди, добровільно уклали договір дарування права на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії ДП №0316642 від 01 червня 2000 року, виданого Васильківською райдержадміністрацією на підставі розпорядження №155-р від 24 травня 2000 року розміром 5,37 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки (паю) в натурі на місцевості.

На підтвердження заявлених вимог представником позивача було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, яке ухвалою суду від 04 жовтня 2018 року задоволено.

З висновку експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл. проф. М.С. Бокаріуса №14571 від 09 жовтня 2019 року, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі №172/526/18, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в договорі дарування права на земельну частку (пай) від 27 липня 2000 року на лицьові стороні аркуша документа, в графі «Підписи сторін», в рядку «Даритель: ОСОБА_2 » - виконаний ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив саме з того, що позивачем не надано достатніх, достовірних та належних доказів для підтвердження своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини з укладання договору дарування виникли під час дії Цивільного кодексу Української РСР у редакції 1963 року.

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення.

Оскільки договір дарування було укладено у 2000 році, то спір про визнання договору недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами.

Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43,44,46 ЦК УРСР).

Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК УРСР).

Згідно з вимогами статті 57 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодовується його вартість. Майно, одержане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі стягується його вартість.

Крім того, потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна.

Як роз`яснено у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі статті 57 ЦК Української РСР 1963 року суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтею 717 ЦК України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз частини першої статті 230 ЦК України (яка кореспондується з статтею 57 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент укладення договору дарування) дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману саме сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення, тобто при обмані завжди наявний умисел з боку однієї сторони правочину щодо іншої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним за позовом сторони правочину, і саме на позивача, як сторону правочину, яка діяла під впливом обману, покладається обов`язок довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, та сам факт обману.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні спірного договору дарування позивача було введено в оману.

Посилання апеляційної скарги на те, що він не пропустив строк позовної давності колегією суддів відхиляються, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову не через пропуск строку позовної давності та заяву відповідача про застосування наслідків його спливу, а саме у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що в основу рішення помилково покладено висновок експерта який не є, на його думку, доказом у даній справі, колегією суддів відхиляються як хибні.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що в позові ОСОБА_2 зазначав про те, що його було введено в оману під час підписання спірного правочину, а не про те, що взагалі не підписував його.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно відмовив у задоволенні позову зводяться до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 367 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.