КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 363/3030/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Котлярова І.Ю.

29 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_1 про визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання договорів дарування недійсними та витребування майна у добросовісного набувача,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

визнати садовий будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - :38:108:0111, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

визнати недійсним договір дарування садового будинку, укладений 01.12.2011 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2364;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 01.12.2011 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2368;

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4231/2020
витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_5 садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - :38:108:0111, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, садівницьке товариство «Ветеран», номер ділянки НОМЕР_1 , в спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове.

Посилається на порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що третя особа не була належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просила залишити рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначила, що ОСОБА_1 повідомлялась судом про розгляд справи за адресою зазначеною останньою. Вказує, що представник позивача також належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

Київським апеляційним судом неодноразово викликались сторони в судове засідання, в тому числі, шляхом здійснення оголошення про виклик до суду ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на офіційному веб-порталі судової влади України.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників цивільного процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 , перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Позов є необґрунтованим та недоведеним, а відтак в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності слід відмовити.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17 вересня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва, актовий запис № 1239 (т. 1, а. с. 10).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва 07 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили 18.08.2006. Як вбачається з рішення суду, сторони особисто були присутні в судовому засіданні. Під час розгляду вказаної справи було з`ясовано, що протягом шести місяців сторони не ведуть спільне господарство та проживають окремо. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді примирення між сторонами не відбулось. Кожна із сторін не вважає можливим збереження сім`ї.

З технічного паспорту на садовий (дачний) будинок, виготовленого станом на 22.08.2007, вбачається, що він був збудований у 2007 році (т. 1, а. с. 12-20).

Встановлено, що спірний садовий будинок АДРЕСА_1 , на час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 не був зданий в експлуатацію, право власності не було оформлено. На час розірвання шлюбу в серпні 2006 року ОСОБА_2 на частку в майні подружжя не претендувала, питання щодо визнання права власності на частку в незавершеному будівництві не ставила. Із її позовної заяви вбачається, що остання претензій матеріального характеру до ОСОБА_3 не має.

З копій квитанцій, фіскальних та товарних чеків, видаткових накладних на придбання будівельних матеріалів вбачається, що всі вони були придбані ОСОБА_3 в основному з 10.08.2006 по 25.04.2007, коли шлюб вже було розірвано.

ОСОБА_2 зазначила, що згодом їй стало відомо, що 01.12.2011 ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 подарував їй зазначений садовий будинок та земельну ділянку, на якій розташований даний будинок. Зазначає, що вона не надавала письмової згоди відповідачу щодо укладення ним договору дарування садового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_4 , тому є всі підстави для визнання зазначених договорів недійсними. 02.02.2017 ОСОБА_4 в свою чергу подарувала спірний садовий будинок та земельну ділянку своїй дочці ОСОБА_5 , таким чином станом на 31.07.2017 власником спірного майна є ОСОБА_5 . Зауважує, що ОСОБА_4 не мала права на укладення договору дарування цього майна своїй дочці ОСОБА_5 , а тому садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка підлягають витребуванню від останньої, як від добросовісного набувача.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

За вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є в спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо іншого не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є в спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово й нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, учинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності в співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином, відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником недійсним.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміни правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного зі співвласників - колишнього члена подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 серпня 2006 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Садовий будинок АДРЕСА_1 , на час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 не був зданий в експлуатацію, право власності не було оформлено.

З технічного паспорту на садовий (дачний) будинок, виготовленого станом на 22.08.2007, вбачається, що він був збудований у 2007 році (т. 1, а. с. 12-20).

З копій квитанцій, фіскальних та товарних чеків, видаткових накладних на придбання будівельних матеріалів вбачається, що всі вони були придбані ОСОБА_3 в основному з 10.08.2006 по 25.04.2007, коли шлюб вже було розірвано.

Відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний садовий будинок є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанцій встановлено, що шлюб між сторонами розірваний у 2006 році, а право власності на нього було зареєстровано в травні 2011 року, земельна ділянка приватизована в 2010 році.

Таким чином, не можна вважати, що спірний садовий будинок є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки останній був збудований після розірвання шлюбу між сторонами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Разом з тим, позивачемне надано жодного підтвердження на купівлю будівельних матеріалів під час перебування в шлюбі з ОСОБА_3 для будівництва садового будинку та й в позовних вимогах не ставиться питання про поділ майна подружжя, відсутнє й відповідне рішення суду про поділ зазначеного майна подружжя, тому суд позбавлений можливості вирішення даного питання.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншими співвласниками щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Враховуючи наведене, відсутність підтвердження набуття спірного будинку та земельної ділянки у спільну сумісну власність подружжя, вільного волевиявлення відповідача на укладення договору дарування садового будинку, укладений 01.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2364 та договору дарування земельної ділянки, укладений 01.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2368, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для визнання зазначених договорів дарування недійсними.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Об`єктом віндикаційного позову може бути лише індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

Враховуючи відмову в задоволенні вимог про визнання недійсними вищевказаних договорів дарування, відсутні й правові підстави й для витребування від добросовісного набувача ОСОБА_5 садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - :38:108:0111, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01.10.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова