КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 1411/3280/12
Провадження № 2/488/18/20 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.08.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

в складі : судді Лазаревої Г.М.,

при секретарі Криницькій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_3 «про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на 1/2 частину квартири, виселення, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

11 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Їй та ОСОБА_4 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 . 19 червня 2006 року ОСОБА_4 , який діяв в своїх інтересах та в її інтересах на підстав довіреності, нібито виданою нею, уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_2 . Рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано недійсним зазначену довіреність та договір купівлі-продажу, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спірної квартири. Проте у задоволені позовної вимоги про переведення прав та обов`язків покупця їй було відмовлено, оскільки на депозит не була внесена грошова сума, яку за договором повинен сплатити покупець. Посилаючись на те, що вона усунула вказаний недолік, уточнивши позовні вимоги просила визнати поважним пропуск строку звернення до суду та поновити його; перевести права та обов`язки покупця по договору купівлі-продажу від 19.06.2006 року Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , з ОСОБА_2 на позивачку в зв`язку з порушенням права позивача при укладанні даного договору; визнати право власності Ѕ частини вказаної квартири, що належить ОСОБА_4 , за позивачкою; усунути перешкоди в користуванні власністю, забезпечивши доступ позивачки разом з дітьми, як власника вказаної квартири з метою перевірки її стану, режиму користування й проживання та негайно передати ключі від квартири; вселити позивачку разом з неповнолітніми дітьми - сином ОСОБА_6 , 2006 року народження, та дочкою ОСОБА_7 , 2007 року народження, в спірну квартиру; ОСОБА_2 негайно звільнити разом з членами сім`ї - ОСОБА_3 , 1991 року народження, та ОСОБА_8 , 2000 року народження, Ѕ частину спірної квартири; стягнути з ОСОБА_2 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з протиправним користуванням квартирою та відмови добровільно звільнити 1/2 частку квартири; судові витрати - судовий збір та банківські послуги 339,05 грн., витрати на проїзд 8166,40 грн., витрати на правову допомогу 4600 гр.; стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію за одноособове використання спільного майна, а саме Ѕ частини спірної квартири, з 02.06.2010 року по день прийняття рішення, виходячи з вартості за період з червня 2010 року по грудень 2014 року по 1500 грн. в місяць з грудня 2014 року по липень 2016 року 28500 грн., а всього 109500 грн., заборонити відповідачці проведення будь-яких ремонтних робіт у спірній квартирі без згод позивачки (а.с. 5 т.1, 158 т.1, 101 т.2, 165 т.2).

Заперечуючи проти позову, відповідачка звертала увагу на те, що вона є добросовісним набувачем, що фактично квартира була придбана за 14000 дол. США, що на момент укладання договору купівлі-продажу становило 70000 грн, шо позивачка дізналась про продаж квартири у 2007 році, тому пропустила строк звернення до суду (а.с. 33-36 т.1).

23 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічною позовною заявою про визнання її добросовісним набувачем 1/2 частини квартири та відшкодування здійснених витрат за невід`ємні поліпшення нерухомого майна.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що в 2006 році вона придбала спірну квартиру згідно договору купівлі продажу у ОСОБА_4 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_1 за довіреністю. В 2007 році до неї прийшла ОСОБА_1 та повідомила, що ОСОБА_4 з нею за продаж квартири не розрахувався. Відносно ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу. За позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та до ОСОБА_2 Жовтневим районним судом Миколаївської області довіреність визнано недійсною та її було поновлено у праві власності на 1/2 частину спірної квартири. Зазначала, що є добросовісним набувачем 1/2 частини квартири, яка належала ОСОБА_4 та вважала безпідставним вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на ст. 388 ЦК України. Крім того, вона провела ремонтні роботи, що збільшило ринкову вартість зазначеної квартири, тому, як добросовісний набувач, на підставі п.4 ст. 390 ЦК України, має право на відшкодування витрат на невід`ємні поліпшення майна ( а.с. 131-134 т.1, а.с.58-59 т.2).

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07.08.2013 року з урахуванням додаткового рішення того ж суду від 17 жовтня 2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та у зустічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено. Повернуто ОСОБА_1 грошові кошти, що були внесені на депозитний рахунок суду в сумі 1865,50 грн. та 81706,00 грн. за договором купівлі-продажу спірної квартири.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, основне та додаткове рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 18 червня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07.08.2013 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2013 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 25-28 т.2).

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03.02.2015 року справу передано до Корабельного районного суду м. Миколаєва для розгляду по суті у зв`язку з неможливістю утворити новий склад суду (а.с. 110-111 т.2).

В судовому засіданні кожен учасник справи підтримав доводи свого позову, а в заявленому до нього просив відмовити.

Розглянувши справу на підставі наданих доказів та в межах позовних вимог, судом встановлено наступне.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 19 червня 2006 року ОСОБА_4 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 13.06.2006 року, виданою ОСОБА_1 , продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка належала продавцям на праві спільної часткової власності ( а.с. 11, 200 т.1).

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 березня 2010 року довіреність від 13 червня 2006 року, видану ОСОБА_1 , згідно якої вона уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси з усіх питань, пов`язаних з продажем належної їй на праві власності 1/2 частки спірної квартири, визнано недійсною ( а.с. 6-8 т.1). Вказане рішення в цій частині ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 червня 2010 року залишено без змін і набрало законної сили.

Тим же рішенням апеляційного суду Миколаївської області, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 с ОСОБА_2 , в частині 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 ( а.с. 9-10, 16-18 т.1).

Згідно актового запису про смерть № 3858 від 14 вересня 2010 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 196-197 т.1).

Постановою слідчого СВ Жовтневого РВ УМВС України в Миколаївській області від 18 листопада 2012 року кримінальна справа відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченому ст.ст. 357 ч.3, 358 ч.3, 189 ч.3 КК України, закрита у зв`язку зі смертю винної особи ( а.с. 222-225 т.1).

Згідно із ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно із ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Докази виконання продавцем ОСОБА_4 вимог наведених норм в справі відсутні. Довіреність від 13 червня 2006 року, видану ОСОБА_1 , згідно якої вона уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси з усіх питань, пов`язаних з продажем належної їй на праві власності 1/2 частки спірної квартири, визнано недійсною рішенням суду.

За таких обставин, суд вважає доведеним, що ОСОБА_1 , як співвласник у праві спільної часткової власності, мала переважне право перед іншими особами на купівлю частки у спільній частковій власності, тобто її права відповідно до обставин, що були встановлені у іншій справі, були порушені, тому відповідно до вимог ст. 15, 362 ЦК України вони підлягають захисту.

Відповідно до п.п. «г» п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року (з наступними змінами), при розгляді позову про переведення прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеному з порушенням права привілеєвої купівлі частки у спільній частковій власності, слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи і з`ясовувати, чи спроможний позивач її сплатити. Доказом цього може бути внесення позивачем на депозитний рахунок суду суми дійсної вартості частки.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості спірної квартири № 0188ФН/2014 від 30.09.2014 року, проведеного ТОВ Український експертний центр по вимірюванні та оцінці, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 30 вересня 2014 року складає 199507 грн. ( а.с. 60-86 т.2). Вартість 1/2 частки зазначеної квартири складає 99753,50 грн.

Докази щодо вартості спірної квартири на більш пізній час в справі відсутні.

Позивачкою на розрахунковий рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області двома платежами, згідно квитанції № ПН3916 від 10 квітня 2012 року та квитанції № NOSYC42991 від 05.08.2013 року було внесено 1865 грн. 50 коп. та 81706 грн., відповідно, а всього 83571,50 грн., тобто частково вартість Ѕ частини квартири внесена ( а.с. 4, 235 т.1). Різниця складає 16181,50 грн.

Під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. Невнесення одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові (п.18 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Позивачкою одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок була внесена грошова сума, яка відповідала вартості Ѕ частини спірного майна відповідно до його оцінки на час звернення. Сума дійсної вартості відповідно до оцінки від 30.09.2014 року збільшилась. Не внесена різниця складає 16181,50 грн., що є набагато меншою за внесену суму, і може бути стягнута з позивачки рішенням суду. Тому зазначена обставина не є підставою для відмови в задоволенні позову.

З урахуванням наведеного суд вважає, що позов в частині вимог про переведення прав та обов`язків покупця по договору купівлі-продажу від 19.06.2006 року Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , з ОСОБА_2 на позивачку в зв`язку з порушенням права позивача при укладанні даного договору слід задовольнити.

Слід також задовольнити інші позовні вимоги як похідні від вимог про переведення прав та обов`язків покупця по договору купівлі-продажу, а саме: визнати право власності на Ѕ частину вказаної квартири, що належала ОСОБА_4 , за позивачкою; усунути перешкоди в користуванні власністю, забезпечивши доступ позивачки разом з дітьми, як власника вказаної квартири з метою перевірки її стану, режиму користування й проживання та негайно передати ключі від квартири; вселити позивачку разом з неповнолітніми дітьми - сином ОСОБА_6 , 2006 року народження, та дочкою ОСОБА_7 , 2007 року народження, в спірну квартиру.

Вимоги щодо негайного звільнення ОСОБА_2 разом з членами сім`ї - ОСОБА_3 , 1991 року народження, та ОСОБА_8 , 2000 року народження, Ѕ частини спірної квартири, слід задовольнити частково, оскільки на час ухвалення рішення діти відповідачки досягли повноліття, а в якості відповідачів до участі в справі не притягувались за відсутності надходження такого клопотання від позивачки, тому у їх виселенні слід відмовити (ст. 51 ЦПК).

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 в розмірі 5000 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до положень частини першої статті 1167 ЦК обов`язковою підставою відповідальності за завдану моральну шкоди є наявність вини.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Позивачка не навела передбачених законом підстав відповідальності без наявності вини за завдану моральну шкоду, не надала доказів заподіяння їй моральної шкоди та доказів вини відповідачки в її заподіянні, тому в задоволенні позову щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину (частина четверта статті 362 ЦК).

Позов, пред`явлений із пропуском зазначеного строку, задоволенню не підлягає, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до винесення рішення у справі (частини третя і четверта статті 267 ЦК). Водночас, за заявою позивача відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК цей строк може бути поновлений, якщо його пропущено з поважних причин.

Відповідачка ОСОБА_2 , заперечуючи проти задоволення позовних вимог, просила суд застосувати наслідки пропуску позовної давності (а.с.44 т.1).

Позивачка просила поновити строк звернення до суду, посилаючись на те, що його пропущено з поважних причин. Про порушення права вона дізналася після народження дочки ОСОБА_9 та оформлення відповідних документів для отримання державної допомоги на дитину при народженні (а.с.165 т.2).

Саме з підстав пропуску строку звернення до суду позивачці було відмовлено в задоволенні позову судом першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.

З такими висновками судів не погодився суд касаційної інстанції і в ухвалі від 18.06.2014 року звернув увагу на те, що в ухвалі апеляційного суду Миколаївської області від 21.11.2013 року зазначено, що позивачка 7 липня 2007 року при зверненні за отриманням довідки про місце реєстрації для отримання державної допомоги у зв`язку з народженням доньки (27.06.2007 року) дізналася, що її знято з реєстрації у спірній квартирі, так як її Ѕ частка відчужена ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, укладеним за її довіреністю, іншій особі. Саме після цього вона звернулась з відповідною заявою до прокуратури і 29.10.2017 року отримала відповідь про підтвердження фактів, викладених в заяві. Перебіг річного строку позовної давності з вимогою про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу спірної квартири починається 7 липня 2007 року, коли позивачка дізналась про порушення свого переважного права на придбання Ѕ частки квартири, тобто річний строк спливає 7 липня 2008 року. Як зазначено в ухвалі апеляційного суду ці обставини не заперечували сторони в судовому засіданні.

В той час як позивачка вперше звернулась з відповідним позовом 30.07.2008 року, а до цього намагалася захистити свої порушені права шляхом звернення до правоохоронних органів, що у сукупності є незначним пропуском строку звернення до суду (23 дні), то суд вважає, що слід визнати, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин та поновити його.

З огляду на те, що обставини початку позовної давності встановлені судовим рішенням і, як свідчить текст ухвали, визнавались відповідачкою, її пояснення про початок позовної давності з більш раннього періоду, судом не приймаються до уваги.

Вирішуючи питання про поновлення позовної давності суд також враховує приписи ч.5 ст. 411 ЦПК України, а саме: висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсацію за одноособове використання спірного майна, а саме Ѕ частини спірної квартири, з 02.06.2010 року по день прийняття рішення, виходячи з вартості за період з червня 2010 року по грудень 2014 року по 1500 грн. в місяць, з грудня 2014 року по липень 2016 року 28500 грн., а всього 109500 грн., тобто позивачка вважає, що відповідачка повинна сплатити їй вказану суму як за оренду приміщення, в якому вона незаконно проживає, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 811 ЦК договір найму житла укладається у письмовій формі. В даному випадку письмова форма не додержана. Отже в силу ст. 218 ЦК в разі недодержання простої письмової форми договір житлового найму не буде визнаний недійсним. Єдиним наслідком буде неможливість посилатися на свідчення свідків для підтвердження факту укладення цього договору. Факт укладення договору може бути доведений будь-якими іншими доказами (письмовими документами, аудіозаписами тощо). Але ніяких доказів з приводу заявлених позовних вимог позивачкою не надано, тому відповідно до вимог ст.81 ЦПК України в задоволенні вказаної частини позову слід відмовити.

Що стосується зустрічного позову, суд вважає, що він не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Добросовісне набуття ОСОБА_2 спірної квартири ніким не оспорюється, а тому визнання її добросовісним набувачем, про що йдеться в зустрічній позовній заяві, не є належним способом захисту цивільних прав, передбаченим ст. 16 ЦК України.

Щодо відшкодування витрат на невід`ємне поліпшення ОСОБА_2 спірної квартири за час користування нею.

Відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи спори щодо відповідальності добросовісного та недобросовісного набувача після витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні враховувати таке:

- недобросовісний набувач зобов`язаний повернути або відшкодувати власнику всі доходи, які він одержав або міг одержати за весь час володіння майном. Добросовісний набувач повинен відшкодувати такі доходи лише з моменту, коли він дізнався про незаконність володіння майном, наприклад, з моменту, коли йому вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна (частини перша та друга статті 390 ЦК);

- добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна (частина четверта статті 390 ЦК).

Аналіз наведених норм та судової практики свідчить про те, що відшкодуванню підлягають понесені витрати на поліпшення майна, якщо їх не можна відокремити. Крім того такому набувачу слід за правилами ст.ст. 77-80 ЦПК України довести як факт поліпшення, так і витрати, понесені на поліпшення, внаслідок яких поліпшились експлуатаційні властивості майна.

Із зустрічної позовної вимоги убачається, що ОСОБА_2 вважає, що їй належить відшкодувати різницю між вартістю квартири під час її покупки та ринковою вартістю на час розгляду справи згідно висновку про вартість нерухомого майна, тобто різницю вартості квартири. Однак, при цьому в позові не зазначено, які саме невід`ємні поліпшення проведені, чи призвели вони до поліпшення експлуатаційних властивостей майна, які витрати понесені на поліпшення. Відповідно ніякі докази з приводу зазначеного ОСОБА_2 не надані. Наданий нею висновок № 0901ФН/2012 від 15.11.2012 року містить лише дані про величину ринкової вартості спірної квартири, яка складає станом на 15.11.2012 року 167143,00 грн (а.с.137 т.1). Про будь-які невід`ємні поліпшення та їх вартість в ньому не йдеться. Внаслідок чого по зрівнянню з 2006 роком (рік придбання квартири) збільшилась її вартість, не зрозуміло. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За такого в задоволенні зустрічного позову як недоведеного слід відмовити.

Щодо судових витрат.

Відповідно до положень ч.1, п. 1 і п.4 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно до положень ч.1 і ч.4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Як визначено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Виходячи з положень ст., ст. 137, 138, 141 ЦПК України, ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальний розмір витрат на правничу допомогу, крім тих, які подані заявником, є докази, які доводять відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, у Книзі обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Вказана правова позиція зазначена і в постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 335/9780/15-ц та є обов`язковою для виконання.

При цьому, як передбачено ст. 138 ЦПК України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» граничний розмір компенсації витрат у цивільних справах, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові не може перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Позивачкою надані квитанції про сплату судового збору при зверненні до місцевого районного суду від 10.04.2012 року на суму 214,60 грн., доплату судового збору 107,30 грн. за подачу заяви про збільшення позовних вимог (квитанція від 04.12.2012 року, а.с.156 т.1), сплачено 160,58 грн. за подачу касаційної скарги (а.с.1 т.2), всього сплачено судового збору 482,48 грн. Оскільки вимоги позивачки, які сплачені в зазначеній сумі, задоволені, то їх слід стягнути з відповідачки.

Позивачкою надано розрахунок від 19.07.2013 року про відшкодування витрат за надання правової допомоги в розмірі 4600 грн., витрат на пальне в сумі 8166,40 грн. (а.с. 227 т.1, а.с. 165 т.2).

Разом з тим позивачем не надано жодного документального підтвердження того, що особа, яка надавала їй правничу допомогу є адвокатом. Згідно матеріалів справи вона діє за дорученням, будь-які дані про те, що особа, яка надавала правничу допомогу є фахівцем в галузі права, в справі відсутні. Також відсутні належні і допустимі докази про внесення сум за надання правничої допомоги, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для стягнення даних витрат на користь позивача, так як вони не доведені належним чином.

Що стосується витрат позивачки та її представника на проїзд до суду в сумі 8166,40 грн., то ніяких доказів на підтвердження вказаних витрат не надано. Тому у стягненні вказаної суми слід відмовити.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22.12.2014 року було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за додатковими вимогами майнового та немайнового характеру (а.с. 103-104 т.2). Серед зазначених вимог є ті, в задоволенні яких судом відмовлено (стягнення 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, стягнення 109500,00 грн. як орендної плати). За такого з ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка діяла на час заявлення вказаних вимог, в дохід державного бюджету слід стягнути судовий збір в розмірі 1341,60 грн. (243,60 +1098,00).

Керуючись ст. ст. 10, 12, 141, 265, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати поважним пропуск ОСОБА_1 позовної давності звернення до суду та поновити його.

Перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 19.06.2006 року, що укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М. за № 581.

Визнати право власності Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , забезпечивши доступ їй разом з дітьми до вказаної квартири та зобов`язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від квартири.

Вселити ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми - сином ОСОБА_6 , 2006 року народження, та дочкою ОСОБА_7 , 2007 року народження, в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 звільнити Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, грошової компенсації за одноособове використання квартири АДРЕСА_1 в розмірі 109500 грн., стягненні судових витрат на проїзд в розмірі 8166,40 грн., витрат на правничу допомогу в розмірі 4600,00 грн.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 та відшкодування здійснених витрат за невід`ємні поліпшення нерухомого майна.

Грошові кошти в сумі 1865 (одна тисяча вісімсот шістдесят п`ять) грн. 50 коп. та 81706 (вісімдесят одна тисяча сімсот шість)грн., які були перераховані ОСОБА_1 за квитанцією № ПН3916 від 10 квітня 2012 року та квитанцією № NOSYC42991 від 05.08.2013 року та знаходяться на розрахунковому рахунку ТУ ДСА України в Миколаївській області № 0573 (банк отримувача: ГУ ДКСУ у Миколаївській області; МФО: 826013, код отримувача: 26299835) передати у власність та перерахувати на користь ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16181,50 грн. - різницю між вартістю квартири АДРЕСА_1 та сумою, внесеною на розрахунковий рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1341,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 482,48 грн.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 .

Суддя Г.М. Лазарева