ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1394/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/623/20 Категорія: 301030100 Морозов В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Білозірської сільської ради Савчук Лари Анатоліївна;

третя особа: ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Глущенка Олександра Сергійовичана рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Білозірської сільської ради Савчук Лариси Анатоліївни, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання рішень неправомірними, скасування рішень та запису в реєстрі,

в с т а н о в и в:

у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у скасуванні за № 50993264 від 06 лютого 2020 року, що винесене державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Білозірської сільської ради Савчук Ларисою Анатоліївною; визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у скасуванні № 51549158 від 11 лютого 2020 року, що винесене державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Білозірської сільської ради Савчук Ларисою Анатоліївною; скасувати запис про право власності за номером 140744791 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 49 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого зареєстрований ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_2 на вказаний будинок зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 квітня 2016 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Яценко О.В., номер запису про право власності: 14074791, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: .

Рішенням Білозірської сільської ради від 21 липня 2016 року № 20-33/VІІ було затверджено розроблений ДП «Черкаський НДПІЗ» проект землеустрою та надано у власність позивачу земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 15 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 30 січня 2020 року, скасовано рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року у справі № 707/2987/15-ц.

Позивач звернувся до державного реєстратора на нерухоме майно виконавчого комітету Білозірської сільської ради Савчук Лариси Анатоліївни із заявою про скасування запису про право власності за номером 14074791 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 49 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке було зареєстроване за ОСОБА_2 . Однак рішенням державного реєстратора від 06 лютого 2020 року та 11 березня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у скасуванні запису про право власності. Підстава для відмови зазначена те, що подані документи не дають змоги встановити припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження п.п. 4 п. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

ОСОБА_1 вважає, що державному реєстратору було надано рішення суду апеляційної інстанції про скасування документу (рішення суду першої інстанції) на підставі якого проведено державну реєстрацію, однак державний реєстратор неправомірно відмовив у скасуванні запису про право власності.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд вказав, що на момент звернення позивача до державного реєстратора з приводу внесення відповідних змін до реєстру, реєстратор неправомірно відмовив у внесенні відповідних відомостей, оскільки правова підстава для набуття третьою особою ОСОБА_2 права власності на майно була скасована і рішення суду про скасування набрало законної сили. Позивач, як особа, якій надана вказана ділянка, мав право ініціювати питання про внесення відповідних змін.

Проте, оскільки на момент звернення до суду з даним позовом, рішення сесії, відповідно до якого позивачу була надана земельна ділянка, скасоване та набрало законної сили, то на думку суду, право ініціювати такі зміни в реєстрі може або відповідна територіальна громада, як власник земельної ділянки, або безпосередньо особа, право якої зареєстровано у реєстрі.

Отже, на момент звернення до суду та розгляду даної справи позивач не є власником чи користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а тому, на думку суду, його права не порушені, а тому у позивача відсутні підстави для захисту права власності.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 червня 2020 року і винести нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції зазначаючи, що відповідач 06 лютого 2020 року та 11 березня 2020 року неправомірно відмовив позивачеві у здійсненні реєстраційних дій, підтвердив право позивача на звернення до суду у відповідності до приписів статті 4 ЦПК України.

Зазначає, що на момент звернення позивача до відповідача 06 лютого 2020 року із вимогою про скасування державної реєстрації права власності третьої особи, постанови Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року ще не існувало.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції повинен був відновити право позивача, що було порушене відповідачем із 06 лютого 2020 року, а не констатувати, що Черкаський апеляційний суд постановою від 10 березня 2020 року скасував рішення про передачу земельної ділянки позивачеві.

На думку ОСОБА_1 , у разі, якщо суд першої інстанції встановив, що у позивача відсутні підстави для захисту права власності, відповідно до статті 255 ЦПК України суд повинен був закрити провадження у справі, а не відмовляти в задоволенні позову.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та продовжено останньому строк на подання відзиву на апеляційну скаргу до 05 вересня 2020 року. Проте у встановлений судом строк ОСОБА_2 на скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач також не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Верховного Суду України від 30 січня 2020 року у справі № 707/2987/15-ц залишено без змін постанову Апеляційного суду Черкаської області від 15 лютого 2018 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Дежавного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 204168127 від 14 березня 2020 року, власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 49, дата та час державної реєстрації 05.04.2016 року, підстава рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 28 березня 2016 року у справі № 707/2987/15-ц.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області Савчук Лариси Анатоліївни № 50993264 від 06 лютого 2020 року позивачу відмовлено у скасуванні запису про право власності/внесенні запису про скасування державної реєстрації права власності за номером 14074791 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 49 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставою відмови є те, що подані документи не дають змогу встановити припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження п.п. 4 п. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області Савчук Лариси Анатоліївни № 51549158 від 11 березня 2020 року позивачу відмовлено у скасуванні запису про право власності/внесенні запису про скасування державної реєстрації права власності за номером 14074791 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 49 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставою відмови є те, що подані документи не дають змогу встановити припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження п.п. 4 п. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 жовтня 2017 року по цивільній справі № 707/1957/16-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ДП Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, визнано незаконним та скасовано рішення Білозірської сільської ради Черкаського району від 21 липня 2016 року № 20-33/VII Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 .

Постановою Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 жовтня 2017 року змінено шляхом скасування його в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, у решті рішення залишено без змін.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 травня 2020 року № 209612562 відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 кадастровий номер :03:002:1161, про реєстрацію іншого речового права - відсутні.

Відповідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, наданої Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру від 20 травня 2020 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 кадастровий номер :03:002:1161 віднесена до комунальної власності.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на положення статей 319, 321, 391 ЦК України, тобто вважав, що діями державного реєстратора про відмову у скасуванні запису про державну реєстрацію порушено його право власності на зазначену земельну ділянку.

В ході розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_1 та його представник пояснили, що після прийняття рішення Білозірської сільської ради Черкаського району від 21 липня 2016 року № 20-33/VII «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 » право власності чи інше речове право за останнім на земельну ділянку по АДРЕСА_1 кадастровий номер :03:002:1161 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване не було.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що на момент звернення до суду та розгляду даної справи позивач не є власником чи користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а тому його права на вказану земельну ділянку не порушені та позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки на час звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом 23 березня 2020 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 жовтня 2017 року, яким визнано незаконним та скасовано рішення Білозірської сільської ради Черкаського району від 21 липня 2016 року № 20-33/VII «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 », набрало законної сили (у зв`язку з ухваленням постанови Черкаським апеляційним судом від 10 березня 2020 року).

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі, а не відмовляти у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із відсутністю у позивача підстав для захисту права власності, є помилковими та безпідставними.

Підстави закриття провадження у справі встановлені статтею 255 ЦПК України і підставу, на яку вказує апелянт, вказана норма не передбачає.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Посилання в апеляційній скарзі на норми закону щодо відсутності предмету спору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи встановив не відсутність предмету спору у справі, а відсутність у позивача права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим у позивача відсутнє право на звернення до суду із даним позовом, оскільки наявність запису № 140744791 про право власності на нерухоме майно з реєстраційним номером 49, яке розташоване за вказаною адресою, жодним чином не порушує право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку (яке у нього було відсутнє з 10 березня 2020 року).

Колегія суддів також не може прийняти до уваги твердження викладені в апеляційній скарзі про те, що на момент звернення позивача до відповідача про скасування державної реєстрації права власності третьої особи 06 лютого 2020 року, постанови Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року ще не існувало, оскільки із матеріалів справи вбачається, що з позовом в суд позивач звернувся 23 березня 2020 року, тобто після прийняття Черкаським апеляційним судом постанови від 10 березня 2020 року.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на момент звернення позивача до суду та розгляду даної справи останній не був власником чи користувачем вищевказаної земельної ділянки, а тому підстави для захисту права власності позивача щодо земельної ділянки відсутні.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та були предметом розгляду місцевого суду.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Глущенка О.С. слід залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Глущенка Олександра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2020 року