н/п 2/490/1055/2019 Справа № 469/445/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О. А.,

при секретарі Дудник Г. С.,

за участі позивача, відповідача та її представника адвоката Герасимець М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заяви про відмову від права на спадщину недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Березанського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсною заяву ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини, подану у 2015 році державному нотаріусу Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області в спадковій справі №19/2015, заведеній після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В 1996 році отримав земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1200 гектарів по АДРЕСА_1 . В подальшому оформив договір дарування, яким передав цю ділянку своїй дружині ОСОБА_3 . Вказує на те, що після смерті дружини, її донька, ОСОБА_2 , умовила його відмовитись на її користь від своєї частки у спадщині, пообіцявши, що він матиме можливість вільно користуватись цим майном. Посилається на ч. 5 ст. 1274 ЦК України, згідно з якою відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Вважає, що відповідачка ввела його в оману щодо такої істотної обставини, як ненадання йому права користування земельною ділянкою після його відмови від спадщини. За такого, вважає, що необхідно визнати його відмову від права на спадщину недійсною в судовому порядку.

Ухвалою Березанського районного суду справу направлено до Центрального районного суду м. Миколаєва за підсудністю.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 12.06.2018 року прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження по справі.

Ухвалою про забезпечення доказів від 25.09.2018 року витребувано у Третьої миколаївської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 .

Ухвалою від 04.12.2018 року витребувано у Березанської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03 квітня 2019 року від представника відповідача, адвоката Герасимець М.М. надійшов відзив, в якому він проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що жодного доказу того, що відповідачка ввела позивача в оману, позивачем не надано. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Жодних умовлянь щодо відмови від належної частки спадщини позивача з боку відповідачки не було. Вважає, що оскільки за своєю правовою природою відмова позивача від прийняття спадщини на користь відповідачки є одностороннім правочином, який не допускає можливості врахування самообману, як підстави для визнання його недійсним, позов не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні позивач просив позов задовольнити з підстав, викладених у позові. Суду пояснив, що він відмовлялвся від спадщини після смерті дружини на користь її дочки за умови, що після закінчення будівництва будинку в ОСОБА_4 він буде проживати там разом з родиною відповідачки та остання буде його доглядати. Така в них була домовленість ще з дружиною за її життя, що все майно буде донці ОСОБА_5 , яку він також вважав як за рідну доньку. Проте на початку 2018 року вівдповідачка заявила йому , що він їй не батько і перестала давати йому онука, отже він вимушений звернутися з цією заявою до суду з метою, щоб перерозподіл спадщини після смерті його дружини та матері відповідача відбувався порівну та на загальних підставах. Тим більше, що він має право на 1/2 частину усього майна померлої як частку у спільному майні подружжя.

Відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідачка суду пояснила, що вона не примушувала позивача писати заяву про відмову у спадщині, він написав її свідомо і за власною ініціативою. Вона не обіцяла доглядати вітчима на старості, проте до теперішнього часу він проживає у будинку її та її матері у с.Тронка , користується усім будинком та господарством в цілому, і вона ніколи йому в цьому не перешкоджала, хоча стосунки у них за спливом часу після смерті матері дещо погіршилися. Стосовно будинку в Матвіївці по АДРЕСА_1 , то оскільки він недобудований, там зведено лише стіни, позивач припинив його будівництво, то перешкоджати йому там проживати вона не може- адже там проживати неможливо.

Дослідивши матеріали справи, доводи сторін, вислухавши показання свідків, суд дійшов наступного.

Так, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що земельна ділянка АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер 1-212, видане 24.11.2015 року.

Державним актом про право приватної власності на землю, виданим ОСОБА_1 , підтверджується, що на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської селищної ради народних депутатів від 13.06.1996 року №160, йому передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,12 гектарів, яка розташована на території АДРЕСА_1 . Землю передано для будівництва житлового будинку.

За договором дарування земельної ділянки від 15.08.2013 року ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1200 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :17:018:0003.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 05.12.2014 року.

З матеріалів спадкової справи № 19/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 НОМЕР_2 , вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 14.11.2002 року згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого ВДРАЦС Березанського районного управління юстиції Миколаївської області 18.11.2010 року.

В матеріалах спадкової справи міститься заява ОСОБА_1 від 26.05.2015 року, в якій він повідомляє, що усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовляється від належної йому частини спадщини за законом та за заповітом, в разі його наявності, після померлої дружини на користь дочки померлої ОСОБА_2 . Особу заявника встановлено та справжність його підпису перевірено нотаріусом. Також згідно заяви ОСОБА_1 від 26.05.2015 року він зазначає, що на видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку в спільному майні подружжя не претендує.

Згідно з заявою ОСОБА_2 до Березанської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 26.05.2015 року, вона приймає всю спадщину після смерті її матері, ОСОБА_6 .

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Фоменко С.П., виданого 24.11.2015 року, спадкодавцем ОСОБА_3 є її дочка, ОСОБА_2 , у тому числі з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовився на її користь чоловік померлої ОСОБА_1 .

Родинні зв`язки відповідачки та померлої ОСОБА_3 підтверджуються Свідоцтвом про народження ОСОБА_7 серія НОМЕР_4 від 27.04.1985 року, а зміна прізвища ОСОБА_7 на « ОСОБА_8 » підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 09 червня 2007 року, серії НОМЕР_5 .

Свідок ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ( брат відповідачки) в судовому засіданні пояснили, що за життя їх матері у них в родині існувала домовленіть, що все її майно залишається доньці ОСОБА_11 , при цьому ні її рідни барати ( сини померлої від першого шлюбу) , ні вітчим не претендуватиме на спадщину. Натомість він залишається проживати в будинку в с.Тронка, і до теперішнього часу він там проживає і його ніхто не виганяє. Будинко в ОСОБА_12 вони з ОСОБА_3 , почали будувати саме для проживання в ньому родини доньки, на старість, можливо, і планували проживати там. Будь-якого примушування чи обману з боку дітей померлої на позивача не існувало. відмовився він від спадщини за власною ініціативою.

Свідок ОСОБА_13 , яка є сусідкою позивача , суду пояснила, що за життя спадкодавиці в родині були добрі відносини, позивач з дружиною вели господарство та розпочали будувати будинко в м.Миколаєві для доньки ОСОБА_5 . У ОСОБА_14 з вітчимом були гарні відносини, вона часто приїзжала до них в село від ОСОБА_15 волна чула, що в цей будинок залишається ОСОБА_5 . Про обставини прийняття спадщини їй нічого не відомо.

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , яки є мешканцями с.Тронка, суду пояснили, що працювали три роки на будівництві будинку в Матвіївці в Миколаєві, їх наймав на будівництво ОСОБА_1 , будували з 2013 по 2016 роки, потім будівництво припинилося.Про обставини прийняття спадщини їм нічого не відомо.

Відповідно 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК).

Згідно ч. 1 і 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Таким чином, до відмови від права на спадщину ставляться загальні вимоги щодо дійсності правочину, оскільки відмова від права на спадщину є одностороннім волевиявленням особи спадкоємця, і відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Позивач в совєму позові посилається на підстави , визначені ст.230 та ст. 233 ЦК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно тлумачення статті 230 ЦК України , під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

За такого, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Під час судового розгляду, встановивши факти, які повністю спростовують твердження позивача про ненадання відповідачкою йому права користування земельної ділянки після відмови від спадщини і про проживання його у далеких родичів, а не у будинку відповідачки і тим самим - введенняйого в оману щодо істотних умов відмови від спадщини суд, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання цієї відмови недійсною внаслідок обману, та відмову в задоволенні позову з цих підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У позові ОСОБА_1 посилається саме на те, що відповідачка скористалася його повним емоційним спустошенням та, маніпулюючи ним, вмовила вчинити правочин, вкрай невигідний для позивача.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, на яку посилався і сам позивач, тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин . Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, тягар доведення тяжких обставин, під впливом яких вчинявся правочин, покладається саме на відповідача.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а правочин щодо відмови позивача від спадщини був вчинений 26.05.2015 року, тобто пройшло майже 6 місяців, протягом яких позивач міг звернутися із заявою про право на спадщину. Проте, він скористувався своїм правом на відмову від спадщини на користь іншого спадкоємця, а саме відповідачки.

Підписуючи заяву, позивач підтвердив, що усвідомлює значення своїх дій, має можливість ними керувати, свою справжню волю, а також відсутність будь-яких обставин, які мають істотне значення, а також розуміє наслідки своїх дій. Зазначене було засвідчено нотаріусом.

Суд вбачає, що відповідачем не доведено обставин вчинення тиску збоку відповідачки, обману, та наявності тяжких обставин, на які посилається позивач як на підставу позову, або будь-яких інших, передбачених законом підстав для визнання правочину недійсним.

Таким чином, ОСОБА_2 в установленому ЦК України порядку прийняла спадщину (ч. 1 ст. 1269 ЦК України) після смерті ОСОБА_3 , яка відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, одержала свідоцтво про право на спадщину.

Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Таким чином, у позові має бути відмовлено.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачено позивачем при подачі позову, і в разі відмови у задоволенні позову, не підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 79-81, 141, 259-265, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25 лютого 2020 року

Суддя Гуденко О. А.