справа № 756/6446/20 головуючий у суді І інстанції Белоконна І.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування», поданою представником - адвокатом Синюком Станіславом Леонідовичем, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ПАТ «ПРОСТО-страхування» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Вимоги мотивовані тим, що 26 серпня 2019 року у м. Києві відбулась ДТП за участю автомобіля «Citroen», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 (відповідач). Цивільно-правова відповідальність відповідача станом на день ДТП була застрахована у ПрАТ «ПРОСТО-страхування». За завдану внаслідок ДТП відповідачем шкоду позивач ПрАТ «ПРОСТО-страхування» сплатило на користь потерпілого страхове відшкодування у розмірі 9 084,84 грн. Проте, після настання ДТП відповідач вчасно не повідомила страхову компанію та самовільно залишила місце пригоди, тому відповідно до законодавства України вона повинна відшкодувати ПрАТ ««ПРОСТО-страхування» витрати, пов`язані зі сплатою страхового відшкодування у розмірі 9 084,84 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» страхове відшкодування у розмірі 9 084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) гривні 84 копійки та судові витрати у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок. У частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині відмови у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу, Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування», через представника - Синюка С.Л. подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове, яким стягнути 5000 грн. за вказані судові витрати.

При цьому зазначає, що позивачем було надано суду всі необхідні документи на підтвердження факту реальної сплати АТ «ПРОСТО-страхування» на користь свого представника зазначеної суми грошових коштів саме за надану професійну правничу допомогу у справі за позовом до ОСОБА_1 ..

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrele Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи обставини справи, дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, суд першої інстанції ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» страхове відшкодування у розмірі 9 084 гривні 84 копійки та судові витрати у розмірі 2 102 гривні. У частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовив.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи викладене колегія суддів переглядає дану справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, тобто виключно в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу .

Відмовляючи в задоволенні клопотання про відшкодування правничої допомоги за рахунок відповідача, місцевий суд виходив з того, що розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн. є завищеним, не співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. Окрім того, витрати не підтверджені фактами реальної сплати ПрАТ «ПРОСТО-страхування» на користь свого представника зазначеної суми грошових коштів саме за надану професійну правничу допомогу у справі за позовом до ОСОБА_1 .

Колегія суддів оцінюючи висновки суду першої інстанції в цій частині виходить з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до вимог статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Вимоги щодо форми та змісту договору про надання правової допомоги законодавцем визначено в статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

В той же час, діючим законодавством не передбачено, що договір про надання правничої допомоги має бути укладений під конкретну адвокатську послугу чи конкретну судову справу, тобто містити номер судової справи, у якій така правова допомога надається.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 17 березня 2020 року по справі №520/8309/18. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що чинним законодавством не встановлено чітких критеріїв для документів, що подаються для підтвердження витрат на правничу допомогу.

Поряд з цим, слід зазначити, що акт наданих послуг за договором про надання адвокатських послуг є підтвердженням надання конкретної послуги в рамках укладеного договору.

Частиною 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"передбачає, що укладаючи договір про надання адвокатських послуг між адвокатом та клієнтом, сторони вправі вільно та самостійно визначати порядок обчислення гонорару як у фіксованому розмірі за конкретну послугу, так і у формі погодинної оплати.

Так, за приписами даної норми передбачено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд також з`ясовує склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що підтверджують наданні правової допомоги, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу до суду першої інстанції надано Договір про надання правової допомоги № 1 від 02.01.2020 року, акт виконаних робіт від 31.03.2020 року, платіжне доручення № 4194 від 04.03.2020 року, детальний опис робіт від 31.01.2020 року (а.с. 42-49).

Колегія суддів вважає, обґрунтованими доводи апелянта, щодо наявності усіх необхідних документів на підтвердження факту реальної сплати позивачем суми грошових коштів за надану правову допомогу у вказаній справі.

При цьому, докази на підтвердження понесення судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач подав у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відповідач в судді першої інстанції просив відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки вважав, що позивачем не доведено факт реальної сплати вказаних коштів.

Колегія суддів критично оцінює вказані посилання, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №14-382цс19.

У постанові Верховного Суду №308/15007/15-ц від 15.05.2019 суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Виходячи з принципів дійсності, необхідності, розумності, складності справи, колегія суддів погоджується з доводами позивача, оскільки ним доведено обсяг витраченого часу на підготування справи до розгляду, а також реальність таких витрат.

Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вказаних вимоги законодавства та обставини справи до уваги не взяв, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що сума понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованою.

Наведені вище обставини свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення клопотання про стягнення судових витрат на правову допомогу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрати на правничу допомогу.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тому необхідно скасувати рішення суду першої інстанції в даній частині, з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог про стягнення витрати на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування», подану представником - адвокатом Синюком Станіславом Леонідовичем - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрати на правничу допомогу - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вказані вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» витрати на правничу допомогу у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура