Постанова

Іменем України

01 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 756/8954/18

провадження № 61-972св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом доПриватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі - ПрАТ «Рівнеазот») про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що він працював на посаді директора департаменту з управління ризиками Публічного акціонерного товариства «Рівнеазот», яке в подальшому змінило назву на ПрАТ «Рівнеазот».

03 квітня 2018 року він був звільнений за власним бажанням у зв`язку

з невиконанням власником законодавства про працю на підставі статті 38 КЗпП України.

Зазначає, що у порушення вимог статті 116 КЗпП України відповідач не здійснив виплату всіх сум, належних йому при звільненні.

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь 100 264,01 грн - заборгованості по заробітній платі; 237 929,12 грн - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; 12 428,51 грн - компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 вересня

2019 року у складі судді Луценка О. М. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 100 264,01 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що стягуються з доходів громадян;

47 000,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів; 12 428,51 грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку

з порушенням строків виплати заробітної плати без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що стягуються з доходів громадян, а всього: 159 692,52 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у порушення вимог статей 47 та 116 КЗпП України не провів своєчасного розрахунку

з позивачем при звільненні. Наявність на день звільнення позивача

з роботи, спору між сторонами щодо належних йому виплат дає право суду визначити розмір відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу співмірності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року

в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінено, збільшивши суму стягнення з 47 000,00 грн до

187 839,75 грн з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції про наявність спору між працівником та роботодавцем

з приводу розміру належних йому до виплати сум за трудовим договором на день звільнення, а тому вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України підлягають задоволенню повністю на час ухвалення судом рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду змінити, визначити розмір суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції у розмірі 702 163,26 грн.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 16 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2020 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду необґрунтована, оскільки не містить посилань на норми права, якими керувався апеляційний суд при розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення апеляційним судом.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2020 року ПрАТ «Рівнеазот» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що цей трудовий спір є малозначним

і ПрАТ «Рівнеазот» не мало змоги звернутися із касаційною скаргою,

а з урахуванням вимог статті 376 ЦПК України колегія суддів апеляційної інстанції правомірно визначила суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 187 839,75 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 працював на посаді директора департаменту управління ризиками ПАТ «Рівнеазот», яке в подальшому змінило назву на ПрАТ «Рівнеазот», 03 квітня 2018 року звільнений з цієї посади за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі статті 38 КЗпП України відповідно до наказу ПрАТ «Рівнеазот»

від 03 квітня 2018 року № 636-вк (а.с. 9).

Згідно із довідкою ПрАТ «Рівнеазот» від 04 квітня 2019 року за № 436 ОСОБА_1 належить до виплати 100 264,01 грн заробітної плати за лютий-червень 2017 року (а.с. 74).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП Українивласник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пунктів 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи -

по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця

не виключає його відповідальності.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП Україниу взаємозв`язку

з положеннями статей 117, 237-1цього кодексу.

Судом встановлено, що відповідно до довідки ПрАТ «Рівнеазот»

від 04 квітня 2019 року № 436 ОСОБА_1 належить до виплати 100 264,01 грн заробітної плати за лютий-червень 2017 року (а.с. 74).

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»

у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та збільшуючи суму стягнення, апеляційний суд, посилався на те, що наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення відсутня, апеляційний суд вважав, що вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України підлягають задоволенню на час ухвалення судом рішення.

При цьому апеляційний суд застосованої норми права та відповідного розрахунку, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України

від 08 лютого 1999 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», не навів, не зазначив, з яких міркувань він виходив збільшуючи суму стягнення середнього заробітку з 47 000 грн до

187 839,75 грн з наступними утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, в той час як позивач просив стягнути 237 929,12 грн, а тому рішення апеляційного суду не можна вважати законним та обґрунтованим.

Отже, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню

з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк