Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження № 6/711/233/20
У Х В А Л А

30.09.2020 м. Черкаси

Придніпровський районний суд м.Черкаси у складі:

головуючого судді - Позарецької С.М.,

при секретарі - Осадчій А.Ю.,

державного виконавця Нечипоренко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси подання головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нечипоренко Я.В. про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

Головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нечипоренко Я.В. звернулася до суду із поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 . Зазначено, що на виконанні перебуває зведене виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_1 . Загальна заборгованість становить станом на 21.09.2020р. 99321грн. 82коп. Боржник заборгованість не сплачує, судові рішення не виконує; майно у неї не виявлене; 16.07.2020р. державний виконавець здійснював вихід за місцем проживання боржника, але доступу до квартири для перевірки майнового стану боржника отримати не вдалося, про що складено відповідний акт; 18.08.2020р. державним виконавцем здійснено ще один вихід за адресою проживання боржника, але доступу також не було надано, про що складено акт.

Отже, державний виконавець просить суд надати дозвіл на проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , - до квартири АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні державний виконавець Нечипоренко Я.В. підтримала подання та просила його задовольнити. Зазначила, що заборгованість за виконавчими документами ОСОБА_1 не погашає; майно у неї відсутнє;, вона не працює та пенсію не отримує; доступу до її квартири немає і не можливо перевірити майновий стан за місцем проживання боржника. У своїх поясненнях боржниця пояснила, що вона хворіє і витрачає кошти на дорогі ліки; звернулася до суду із заявою про відстрочку виконання судового рішення, але справа ще не розглянута.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та виконавчого провадження, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні подання за таких підстав:

Встановлено, що на виконанні у Центральному відділі ДВС знаходиться зведене виконавче провадження №59492588 з примусового виконання виконавчих документів щодо боржника ОСОБА_1 . Загальна сума заборгованості за ними становить, станом на 21.09.2020р. 99321грн. 82коп.

Дійсно, державним виконавцем отримана інформація про те, що ОСОБА_1 не працює, не перебуває на обліку в органах пенсійного фонду і не отримує пенсію. Крім того, за отриманою інформацією з АТ КБ «Приватбанк» на рахунках в боржника недостатньо коштів для виконання постанови державного виконавця, якою накладено арешт коштів боржника від 03.04.2020р.

Крім того, постановою від 28.01.2020р. накладено арешт на майно боржника, за ОСОБА_1 транспортні засобі не зареєстровані, відповідно до листа МВС України від 18.06.2020р. За нею не зареєстроване нерухоме майно та земельні ділянки.

16.07.2020р. державним виконавцем здійснено вихід за місцем проживання ОСОБА_1 , але доступу до житла надано не було і перевірити майновий стан не представилось за можливе, про що складено акт.

18.08.2020р. також здійснено державним виконавцем вихід за місцем проживання боржника з метою перевірки майнового стану, але доступу до квартири надано не було, про що складено відповідний акт.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено обов?язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Аналогічним за змістом є і п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною восьмою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Крім того, п. 12 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання, а відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що виконавець може звернутися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи у разі, якщо боржник чинить перешкоди його вільному доступу до цього житла чи іншого володіння.

При цьому, необхідно враховувати, що недоторканість житла гарантується статтею 30 Конституції України, відповідно до якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Частинами 1, 2 статті 311 ЦК України зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому, питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу виконавця до цього житла чи іншого володіння.

Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів.

За змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Частиною першою статті 439 ЦПК України передбачено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Також слід зазначити, що юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Таким чином, за наданими до суду матеріалами, судом не встановлено обставин про те, що державним виконавцем були дотримані норми ч.8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи, що подання внесено до суду 25.09.2020р., а виконавчі дії щодо перевірки майнового стану боржника здійснювалися до липня 2020 року (запити щодо наявності рахунків у банківських установах, перебування у трудових відносинах, отримання доходів, наявності у власності рухомого та нерухомого майна тощо).

Крім того, суд при розгляді подання державного виконавця з`ясовує, які виконавчі дії проводилися державним виконавцем з часу відкриття виконавчого провадження, і яким саме чином боржник чинить перешкоди у примусовому виконанні рішення суду.

На думку суду, сам по собі факт невиконання судових рішень, не дає підстав для примусового проникнення до житла боржника. Доказів, які б підтверджували обставини здійснення боржником перешкод у примусовому виконанні рішень суду, надано суду не було. Відсутні дані про те, що державним виконавцем було повідомлено боржника про намір вчинити виконавчі дії з опису та арешту його майна та отримано відмову боржника від добровільного виконання за виконавчими документами.

Посилання на те, що ОСОБА_1 перешкоджала здійсненню перевірки державним виконавцем наявності чи відсутності ліквідного майна за її місцем проживання, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки ні акт від 16.07.2020р., ні акт від 18.08.2020р. такої інформації не містять.

Крім того, під час розгляду справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 вчиняє певні дії щодо виконання судових рішень. Так, вона звернулася до Придніпровського районного суду м.Черкаси із заявою про відстрочення їх виконання, але справа №6/711/187/20 на час розгляду подання державного виконавця ще не розглянута.

Отже, у задоволенні подання державного виконавця слід відмовити, оскільки відсутні для цього правові підстави.

Дане судове рішення відповідає висновкам ВС, що викладені у постановах від 01.11.2019р. №826/10431/17, № 757/41727/19-ц, від 07 серпня 2018 року № 910/25970/14.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 76, 77, 259, 258-261, 353-355, 439 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 1, 18 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні подання головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нечипоренко Я.В. про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом 15-ти днів з дня її проголошення через суд першої інстанції. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя: С. М. Позарецька