Постанова

Іменем України

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 454/587/17

провадження № 61-21309св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, - ОСОБА_2 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство акціонерно-комерційний банк «Львів», державний реєстратор в особі приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольга Петрівна, приватний нотаріус Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Наталія Іванівна,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, -

ОСОБА_3 , Сокальська районна державна адміністрація,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області, у складі судді Адамович М. Я., від 12 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.,

від 23 жовтня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства акціонерно-комерційний банк «Львів» (далі -

ПАТ АКБ «Львів», Банк), державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н. І. про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним дублікату договору, визнання недійсним та скасування рішення кредитного комітету.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що із 1991 року вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2

04 лютого 2008 року згідно договору купівлі-продажу ними було придбано нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз. 2 загальною площею

255, 8 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 .

Також 04 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством акціонерно-комерційним банком (далі - ЗАТ АКБ) «Львів», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів», було укладено кредитний договір № 20.00.000018, відповідно до умов якого він отримав кредит для споживчих потреб в сумі 808 000 грн та в забезпечення повного та своєчасного виконання боргових зобов`язань за зазначеним кредитним договором між ОСОБА_2 та Банком, з її згоди, було укладено договір іпотеки, відповідно до

пункту 3.1 якого предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 .

У січні 2017 року ОСОБА_2 отримав від Банку вимогу про звільнення предмету іпотеки від особистих речей та речей інших користувачів, оскільки відповідно до вимог статей 35-37 Закону України «Про іпотеку» та розділу 6 договору іпотеки від 04 лютого 2008 року ПАТ АКБ «Львів» набуло права власності на нежитлові приміщення у АДРЕСА_1 .

Підставою виникнення права власності ПАТ АКБ «Львів» на зазначене майно вказано дублікат договору іпотеки від 24 травня 2016 року, виданий приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н. І., листи-вимоги ПАТ АКБ «Львів» № 579/0-24 від 14 листопада 2016 року та № 480/0-12 від 21 вересня 2016 року з повідомленням про їх вручення, витяг з рішення кредитного комітету ПАТ АКБ «Львів» № КК 102/2016 від 16 грудня 2016 року та витяг з протоколу засідання правління ПАТ АКБ «Львів»

№ 110/2016 від 16 грудня 2016 року.

Вказувала, що не погоджується із зазначеними діями приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., як державного реєстратора, вважала їх незаконними та такими, що вчинені з порушенням вимог чинного законодавства.

Посилаючись на положення Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127) та умови укладеного між ОСОБА_2 та Банком договору іпотеки, вказувала на відсутність правових підстав для реєстрації за ПАТ АКБ «Львів» права власності на нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз. 2 загальною площею 255, 8 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , з огляду на те, що предметом іпотеки за договором

від 04 лютого 2008 року є житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 . Наголошує на тому, що зміни в договір іпотеки від 04 лютого 2008 року не вносилися.

Приватний нотаріус Новосад О. П. в порушення вимог статті 35 Закону № 898-IV та пункту 61 Порядку № 1127 не переконалася, що повідомлення про намір Банку звернути стягнення на предмет іпотеки були отримані у встановленому законом порядку нею та ОСОБА_2 , як власником майна.

Крім того, на час проведення державної реєстрації права власності Банку на належні їм нежитлові приміщення були наявні зареєстровані обтяження на це майно, що є самостійною підставою для відмови у вчиненні таких реєстраційних дій.

Для реєстрації права власності Банку на спірне нерухоме майно приватний нотаріус Новосад О. П. прийняла не оригінал, а дублікат договору іпотеки

від 04 лютого 2008 року. Вважала, що при видачі дублікату договору іпотеки текст останнього могли підробити, змінивши предмет іпотеки та звертала увагу суду на положення частини третьої статті 51 Закону України

від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закону № 3425-XII), згідно якої у разі виявлення нотаріусом або посадовою особою, які вчиняють нотаріальні дії, що ними допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус або посадова особа, які вчиняють нотаріальні дії, зобов`язані повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства.

Приймаючи рішення щодо прийняття у свою власність належних їм приміщень, Банк фактично отримав право власності на нерухоме майно, яке не було предметом іпотеки.

Вважала, що Банком не було дотримано порядку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження. Крім того Банком прийнято у власність нерухоме майно за явно заниженою ціною.

З урахуванням викладених обставин, позивач просила суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., індексний номер 33307042 від 30 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності за ПАТ АКБ «Львів» на нежитлову будівлю загальною площею 255, 8 кв. м, що знаходиться по

АДРЕСА_1 і зобов`язати державного реєстратора внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно про скасування цієї державної реєстрації права власності;

- визнати недійсним дублікат договору іпотеки серія та номер 776

від 24 травня 2016 року, виданий приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н. І., а її нотаріальні дії з видачі цього дублікату договору іпотеки незаконними (неправомірними) із скасуванням цієї нотаріальної дії;

- визнати недійсним/скасувати рішення кредитного комітету

ПАТ АКБ «Львів» за № КК 102/2016 від 16 грудня 2016 року та правління ПАТ АКБ «Львів», викладене в протоколі засідання правління

ПАТ АКБ «Львів» за № 110/2016 від 16 грудня 2016 року щодо прийняття у свою власність зазначеної нежитлової будівлі - як предмету іпотеки шляхом звернення стягнення на нього на підставі позасудового врегулювання згідно із застереження про задоволення вимог іпотекодержателя що містяться в цьому іпотечному договорі.

Ухвалою суду від 08 червня 2017 року виключено з числа третіх осіб у справі Головне територіальне управління юстиції у Львівській області та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Сокальську районну державну адміністрацію у Львівській області.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н. І. та

ПАТ АКБ «Львів», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., про визнання незаконними (неправомірними) дій/акту приватного нотаріуса та визнання недійсним і скасування нотаріальної дії/акту, визнання недійсним договору іпотеки

від 04 лютого 2008 року.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що текст укладеного між ним та Банком 04 лютого 2008 року договору іпотеки готувала та вчинила на ньому посвідчувальний напис приватний нотаріус Сокальського районного округу Бойчук Н. І. за що отримала певну плату.

Рішенням Сокальського районного суду від 16 квітня 2013 року у справі № 454/557/13 з нього стягнуто кредитну заборгованість за кредитним договором, а рішенням Сокальського районного суду від 30 липня 2015 року у справі № 454/782/15-ц звільнено з-під арешту нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз 2, загальною площею 255, 8 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який був накладений державним виконавцем ВДВС Сокальського РУЮ Кулик Ю. Р. в порядку виконання рішення суду про стягнення з нього на користь Банку заборгованості по кредиту до виділення з нього частки іншого співвласника.

Вважав, що не маючи змоги зареєструвати за собою право власності на належне йому майно згідно договору іпотеки від 04 лютого 2008 року, позаяк у ньому предметом іпотеки зазначено інше майно, що йому не належало, але маючи бажання це зробити у 2016 році представники Банку та приватний нотаріус Бойчук Н. І. вступили у змову щодо внесення виправлень до договору іпотеки та видачі його дублікату без зазначення первинного тексту.

Наголошував на відсутності підстав для видачі дублікату договору іпотеки, оскільки такий договір не був втрачений чи зіпсований.

Посилаючись на положення частини другої статті 18 Закону № 898-IV, вважав, що оскільки в договорі іпотеки не зазначено одну з істотних його умов (опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації) такий договір може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

З урахуванням викладених обставин, ОСОБА_2 просив суд:

- визнати незаконними (неправомірними) дії приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н. І. по внесенню виправлень та дописок в договір іпотеки від 04 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ АКБ «Львів», посвідчений приватним нотаріусом Бойчук Н. І. і зареєстрований в реєстрі за № 505, із визнанням цього договору іпотеки від 04 лютого 2008 року із внесенням в нього приватним нотаріусом Бойчук Н. І. рукописних виправлень/дописок щодо предмета іпотеки недійсним;

- скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз 2, загальною площею 255, 8 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 за ПАТ АКБ «Львів» здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. на підставі виданого і зареєстрованого в реєстрі за № 776 приватним нотаріусом Бойчук Н. І. 24 травня 2016 року дублікату договору іпотеки від 04 лютого 2008 року.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 29 травня

2018 року прийнято позовну заяву ОСОБА_2 до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 . Залучено ОСОБА_2 , як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги у справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого

2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою цього ж суду від 14 березня 2017 року.

Суд першої інстанції, встановив, що житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , ніколи не перебував у власності ОСОБА_2 . Укладення кредитного договору, отримання ОСОБА_2 кредиту, придбання ОСОБА_2 цеху на підставі договору купівлі-продажу, оформлення ОСОБА_1 заяви, укладення договору іпотеки та накладення заборони на відчуження відбулося в один день - 04 лютого 2008 року. Предметом договору купівлі-продажу, заяви ОСОБА_1 , договору іпотеки та заборони на відчуження є одне і те ж нерухоме майно, - безалкогольний цех. Реєстраційні дії здійснювались за послідовними номерами, в один день і одним нотаріусом. За таких обставин суд дійшов висновку, що при підготовці тексту договору іпотеки приватним нотаріусом Бойчук Н. І. було допущено технічну описку в частині опису предмету іпотеки, яка була виправлена відповідно до вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, в редакції чинній на час посвідчення договору іпотеки (далі - Інструкція № 20/5).

Судом не було встановлено порушень вимог статей 203, 215 ЦК України при посвідченні договору іпотеки від 04 лютого 2008 року.

Видачу 24 травня 2016 року нотаріусом дублікату договору іпотеки

від 04 лютого 2008 року суд першої інстанції вважав таким, що відповідає вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, в редакції чинній на час видачі дублікату (далі - Порядок № 296/5).

Державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 255, 8 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 , була здійснена з дотриманням всіх вимог передбачених Законами № 1952-IV та № 898-IV, Порядку № 1127 та згідно умов договору іпотеки від 04 лютого 2008 року.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року прийнято відмову ОСОБА_1 від поданого нею позову в частині позовної вимоги до

ПАТ АКБ «Львів» про визнання недійсним/скасування рішення кредитного комітету ПАТ АКБ «Львів» за № КК 102/2006 від 16 грудня 2016 року та правління ПАТ АКБ «Львів» за № 110/2016 від 16 грудня 2016 року щодо прийняття у свою власність нежитлової будівлі загальною площею 255, 8 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , - як предмету іпотеки шляхом звернення стягнення на нього на підставі позасудового врегулювання згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в іпотечному договорі, у зв`язку з чим рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого

2019 року в частині вирішення цієї позовної вимоги визнано нечинним та провадження по справі у цій частині закрито.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого

2019 року залишено без змін.

Приймаючи постанову від 23 жовтня 2019 року, колегія суддів виходила з того, що нотаріус Бойчук Н. І., встановивши, що при підготовці проекту договору іпотеки, який нею було посвідчено 04 лютого 2008 року, в пункті 3.1 було допущено описку в описі предмету іпотеки, вправі була виправити цю описку та виправлення такої описки не впливає на чинність договору іпотеки і не порушує права та законні інтереси позивачів.

Апеляційним судом враховано, що твердження банку про втрату свого примірнику договору іпотеки від 04 лютого 2008 року із внесеними до нього виправленнями належними та допустимими доказами не спростовано.

Встановивши, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області

від 16 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку

1 646 925, 09 грн заборгованості за кредитним договором від 04 лютого

2008 року, яка повернута не була, з урахуванням положень

пункту 6.4.2 договору іпотеки, суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду про наявність підстав для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки (нежитлову будівлю безалкогольного цеху АДРЕСА_1 ) за

ПАТ АКБ «Львів», як іпотекодержателем.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційні скарги на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого

2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 454/587/17, в яких посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять суд оскаржувані судові рішення скасувати на ухвалити нове рішення по справі про задоволення їх позовних вимог.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 20 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в указаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

В січні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивовано тим, що, ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції вирішив вимоги, які не заявлялися позивачами та не вирішив вимоги, які мав би вирішити. Стверджують, що судом не було вирішено позовні вимоги про визнання недійсним дублікату договору іпотеки від 24 травня 2016 року; скасування державної реєстрації за ПАТ АКБ «Львів» права власності на нежитлову будівлю безалкогольного цеху, здійснену приватним нотаріусом Новосад О. П., на підставі незаконно виданого дублікату договору іпотеки; визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора Новосад О. П. про державну реєстрацію за банком права власності на спірне нерухоме майно, із зобов`язанням скасувати цю державну реєстрацію, та про визнання незаконними (неправомірними дій) приватного нотаріуса Бойчук Н. І., у зв`язку з внесенням нею в договір іпотеки заднім числом, самостійно, рукописних виправлень/дописок щодо предмета іпотеки в первинно укладений договір іпотеки від 04 лютого 2007 року та у зв`язку з незаконно видачею дублікату такого договору.

Звертають увагу касаційного суду, що Банк звернув стягнення на предмет іпотеки - безалкогольний цех в позасудовому порядку шляхом прийняття

спірного нерухомого майна у свою власність, хоча зазначене майно не було передано в іпотеку банку.

Вважали, що приватний нотаріус Бойчук Н. І. самостійно з порушенням вимог встановлених законом внесла виправлення до тексту договору іпотеки, хоча такі зміни повинні вноситись шляхом укладення нової угоди, чи викладення іпотечного договору в новій редакції.

Заявники наголошують на тому, що Банком не було надано належних доказів втрати або зіпсування примірнику договору іпотеки від 04 лютого 2008 року та про такі підстави одержання дублікату договору представник ПАТ АКБ «Львів» не зазначав у своїй заяві.

Також вважають, що не зазначення в дублікаті договору іпотеки від 04 лютого

2008 року виправлень, внесених в його оригінал, є підтвердженням підробки вчиненої приватним нотаріусом Бойчук Н. І., та внесення нею таких виправлень за попередньою змовою з банком без їх відома, заднім числом, позаяк екземпляр ОСОБА_2 таких виправлень не містить.

Вимоги Банку про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не отримували.

Приватний нотаріус Новосад О. П. не мала права здійснювати державну реєстрацію права власності ПАТ АКБ «Львів» на спірне нерухоме майно, оскільки жодних нотаріальних дій з цим майном не проводила.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшли відзиви ПАТ АКБ «Львів» на касаційні скарги, в якому представник відповідача - адвокат Вертас М. М., посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 23 жовтня 2019 року без змін, а касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - без задоволення.

Іншими учасниками справи відзиви на касаційні скарги не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладеного 04 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 502, ОСОБА_2 купив нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз. 2, загальною площею 255, 8 кв. м, що знаходиться по

АДРЕСА_1 .

04 лютого 2008 року між ЗАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 20.00.000018, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит для власних потреб в сумі 808 000 грн зі сплатою 16, 5 % річних за користування кредитом та кінцевим терміном погашення кредиту до 30 січня 2015 року (далі - кредитний договір).

Також, 04 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_2 в порядку забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського нотаріального округу Бойчук Н. І. та зареєстрований в реєстрі за № 505, у розділі якого «Визначення термінів» зазначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - договорів іпотеки).

В статті 3 договору іпотеки «Предмет Іпотеки» пункт 3.1. «Опис предмета іпотеки» зазначено, що предметом іпотеки за цим договором є житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлової будівлі посвідченим 04 лютого 2008 року Бойчук Н. І., приватним нотаріусом Сокальського нотаріального округу, за реєстровим № 502, зареєстрованим в Державному комунальному підприємстві Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації з 04 жовтня 2006 року в книзі 1ф/нж номером запису 54, реєстраційний номер 21594296.

В пункт 3.1. договору іпотеки нотаріусом внесено виправлення, а саме зазначено замість «житловий будинок з господарськими будівлями» - «нежитлова будівля безалкогольного цеху», замість «Галайди в с. Поториця Сокальського району» - «Яворницька, в м. Сокаль» та замість «жовтня 2006» - «лютого 2008».

Одночасно з посвідченням Договору Іпотеки, в той же день - 04 лютого

2008 року приватним нотаріусом Бойчук Н. І. вчинено посвідчувальний напис про накладення заборони на відчуження зазначеного в договорі заставленого нерухомого майна - нежитлової будівлі безалкогольного цеху, що знаходиться по АДРЕСА_1 , України і який належить ОСОБА_2 . Цю заборону на відчуження зареєстровано у реєстрі за № 506.

ОСОБА_1 своєю заявою від 04 лютого 2008 року, посвідченою приватним нотаріусом Бойчук Н. І. та зареєстрованою в реєстрі за № 504 підтвердила свою згоду на укладення договору іпотеки та передачу в іпотеку (її) чоловіком ОСОБА_2 нежитлової будівлі безалкогольного цеху, що знаходиться

по АДРЕСА_1 , для забезпечення виконання ним зобов`язань перед банком за кредитним договором.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня

2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку 1 646 925, 09 грн заборгованості за кредитним договором від 04 лютого 2008 року.

Судами встановлено, що рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2013 року належним чином не виконано.

24 травня 2016 року за заявою Банку нотаріусом Бойчук Н. І. представнику

ПАТ АКБ «Львів»видано дублікат договору іпотеки від 04 лютого 2008 року.

В ході проведення перевірки за скаргою ОСОБА_2 від 02 вересня 2017 року Міністерством юстиції України (далі - Мінюст) встановлено, що діючи в межах своїх повноважень, Мінюст не має можливості підтвердити чи спростувати факти, наведені нотаріусом Бойчук Н. І. стосовно помилковості зазначення пункту 3.1. договору того, що предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , а також, стосовно того, що відповідні виправлення в опис предмета іпотеки у пункт 3.1. договору іпотеки внесено нотаріусом Бойчук Н. І. на прохання ОСОБА_2 та представника Банку. Поряд з цим, Мінюстом звернуто увагу на те, що у пункті 3.1. договору іпотеки зазначено, що нежитлова будівля безалкогольного цеху АДРЕСА_1 , належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04 лютого 2008 року за реєстровим № 502 приватним нотаріусом Бойчук Н. І., копія якого долучена до примірника договору іпотеки, що зберігається у справах приватного нотаріуса Бойчук Н. І.

Окрім цього, Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області проведено перевірку та розглянуто скарги ОСОБА_2 , які надійшли з Міністерства юстиції України та особисто від ОСОБА_2 , за результатами яких ОСОБА_2 надано відповіді за № М-586/05, М-586/1/05, М-586/2/05

від 27 вересня 2017 року з яких вбачається, що проведеною перевіркою та у відповідності до пояснень нотаріуса, встановлено, що: приватним нотаріусом Бойчук Н. І. 04.02.2008р. за реєстровим № 505 посвідчено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю безалкогольного цеху АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором №20.00.000018 від 04 лютого 2008 року між

ОСОБА_2 та Банком.

За цим договором сторони погодили, що одночасно з посвідченням цього договору нотаріус накладає заборону відчуження нерухомого майна, яке було предметом іпотеки. Приватним нотаріусом Бойчук Н.І. накладено заборону на відчуження нежитлової будівлі безалкогольного цеху по АДРЕСА_1 .

До матеріалів правочину долучено передбачені законодавством правовстановлюючі документи, підтверджуючі право власності ОСОБА_2 на предмет іпотеки - нежитлову будівлю безалкогольного цеху по

АДРЕСА_1 .

На договорі іпотеки нотаріус здійснила посвідчувальний напис про накладення заборони відчуження нежитлової будівлі безалкогольного цеху, який знаходиться по АДРЕСА_1 , після якого проставлено підпис, скріплений печаткою приватного нотаріуса.

У пункті 9.1. договору іпотеки зазначено, що цей договір складено у трьох примірниках, по одному для кожної сторони та нотаріуса.

На примірнику договору, що зберігається у справах нотаріуса, а саме у

пункті 3.1., що містить опис предмета іпотеки нотаріусом здійснено виправлення, застережене її підписом та печаткою, згідно вимог пункту

23 Інструкції № 20/5, чинної на момент посвідчення правочину та відповідній редакції.

Виправлення були зроблені перед підписами відповідних осіб

(сторін правочину) та повторені в кінці - посвідчувального напису, однак застережені підписом і печаткою нотаріуса лише один раз - перед підписами сторін правочину, чим не дотримано вимог пункту 23 Інструкції № 20/5.

Про те, що в іпотеку передавалась нежитлова будівля, а не житловий будинок свідчить відповідний запис в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій про посвідчення договору іпотеки та про накладення заборони відчуження на майно, що в іпотеці (нежитлове приміщення).

Проведеною перевіркою також встановлено, що примірник договору Банку викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів серії ВКВ 57943 та ВКВ № 157944 (перша та остання сторінка договору). Інші два примірники викладені не на спеціальних бланках.

Серія та номери бланків, використаних для вчинення нотаріальної дії зазначені на першій сторінці договору іпотеки, який зберігається у справах нотаріуса та в графі 5 Реєстру для реєстрації нотаріальних дій.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 засвідчив втрату Банком свого примірника договору іпотеки від 04 лютого 2008 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України (тут і надалі за текстом в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України, передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними (неправомірними) дій приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н. І. по внесенню виправлень та дописок в договір іпотеки від 04 лютого

2008 року із визнанням цього договору іпотеки від 04 лютого 2008 року із внесеними до нього виправленнями недійсним

Відповідно до пункту 23 Розділу ІІ Інструкції № 20/5 дописки і виправлення повинні бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних осіб (сторін правочинів та інших осіб, які підписали правочин, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене можна було прочитати.

Як вбачається із матеріалів справи і правильно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, внесення приватним нотаріусом Бойчук Н. І. виправлень до договору іпотеки від 04 лютого 2008 року в частині визначення предмету іпотеки, здійснено відповідно до вимог законодавства, його можна прочитати, застереження стосовно виправлення було внесено в документ до підпису сторін правочину та повторено в кінці посвідчувального напису. Із вказаного застереження вбачається, яке виправлення бажала внести посадова особа опис предмета іпотеки, що відповідає вимогам законодавства. Зазначення дати внесення такого напису Інструкцією № 20/5 не передбачено. Письмових заперечень стосовно внесених застережень правочин не містить.

Відповідність внесених нотаріусом виправлень дійсній волі сторін правочину підтверджено змістом укладених 04 лютого 2008 року договору купівлі-продажу нежитлової будівлі та договору іпотеки.

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано враховано, що 04 лютого 2008 року ОСОБА_1 надала згоду на укладення чоловіком договору іпотеки та передачу в іпотеку саме нежитлових будівель безалкогольного цеху, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Крім того, в цей же день приватним нотаріусом було зареєстровано заборону на відчуження цих приміщень. Реєстрація нотаріальних дій по посвідченню зазначених правочинів та заяви ОСОБА_1 з подальшим внесенням до реєстру відомостей про наявність обтяжень спірного майна здійснювалась послідовно.

ОСОБА_2 не заперечував, що не був і не є власником житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , а отже вказаний будинок не міг бути предметом іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 .

Встановивши, що допущені нотаріусом описки при складені тексту договору іпотеки є технічною помилкою, яка була виправлена у встановленому законом порядку, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки від 04 лютого 2008 року, із внесеними в його текст рукописних виправлень/дописок щодо предмета іпотеки, недійсним.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним дублікату договору іпотеки, виданого 24 травня 2016 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н. І., а її нотаріальних дій з видачі цього дублікату незаконними (неправомірними) із скасуванням цієї нотаріальної дії

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 161/3245/15-ц (провадження № 14-321цс18) зроблено висновок, що недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними.

Згідно зі статтею 53 Закону № 3425-XII у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. Видача дубліката втраченого або зіпсованого документа здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірників документів, посвідчених або зданих нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, дублікат втраченого або зіпсованого документа видається відповідно нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету за місцем його зберігання.

Аналогічні положення містяться і в главі 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, в редакції чинній на час видачі дублікату.

Отже дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 просила визнати недійсним виданий нотаріусом дублікат договору купівлі-продажу, посилаючись на відсутність правових підстав для його видачі.

Оспорюваний дублікат договору, який відповідає оригіналу, не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків його сторін, а є документом, який відтворює (дублює) зміст договору, а отже не порушує права позивача, тому висновки судів про відмову в задоволенні позову в цій частині є також обґрунтованими.

Щодо вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., про державну реєстрацію права власності за ПАТ АКБ «Львів» на нежитлову будівлю, скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ПАТ АКБ «Львів» та зобов`язання державного реєстратора внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Тобто, законом передбачено та чітко визначено судовий та позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно до частини першої, другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена також в Законі України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 18 вказаного Закону № 1953-ІV передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктами 6, 18, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за умовами договору іпотеки від 04 лютого 2008 року, сторони узгодили порядок позасудового задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки (пункт 6 договору іпотеки від 04 лютого 2008 року).

Так підпункт 6.4.2 пункту 6.4. договору іпотеки від 04 лютого 2008 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Зокрема відповідно до пункту 6.4.2 договору іпотеки при виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю іпотечне повідомлення (цінним листом або листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в цьому договорі) з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення іпотекодавцем боргових зобов`язань у строк, передбачений у іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні.

Судами встановлено, що 24 листопада 2016 року ОСОБА_2 було отримано лист-вимогу Банку, який є документом, що підтверджує його заборгованість як позичальника, за кредитним договором, встановлює прострочення виконання зобов`язання, а також містить письмову вимогу про усунення порушення. У цій вимозі Банк зазначив стислий зміст порушених зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у строк 30 днів, але не пізніше 15 грудня 2016 року, та попередження про прийняте рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Однак у визначений в листі-вимозі строк вимоги іпотекодержателя виконані не були.

Встановивши, що рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки прийнято у відповідності до пункту 6.4.2 договору іпотеки у зв`язку із наявною у позичальника заборгованістю, держава реєстрація права власності за відповідачем на іпотечне нерухоме майно проведена на підставі документів, передбачених Порядком №1127, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ПАТ АКБ «Львів» на спірну нежитлову будівлю та відповідної державної реєстрації права власності на іпотечне майно.

Належних та допустимих доказів виконання ОСОБА_2 зобов`язання згідно кредитного договору від 04 лютого 2008року не надано.

Доводи заявників про те, що приватним нотаріусом було прийнято рішення про звернення стягнення на нерухоме майно, яке не є предметом іпотеки згідно договору від 04 лютого 2008 року спростовано матеріалами справи.

Доводи ОСОБА_2 про неодержання вимоги Банку про виконання порушеного зобов`язання із зазначенням строку його виконання, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки спростовані наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 86).

Вимогами закону та умовами договору іпотеки не встановлено обов`язок Банку щодо направлення такої вимоги ОСОБА_1 , як дружині іпотекодавця.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведені в касаційній скарзі доводи загалом аналогічні викладеним в позовних заявах та апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судами, та, переважно, спрямовані на переоцінку доказів у справі, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Обставини, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого

2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 жовтня

2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович