Постанова

Іменем України

05 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 727/11406/17

провадження № 61-3412св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 ,

в інтересах якого діє адвокат Дороган Інна Григорівна, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Литвинюк І. М., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»

(далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про розподіл майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 серпня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу сторонами у справі спільно придбано квартиру

АДРЕСА_1 .

Також ОСОБА_1 зазначала, що за спільні кошти придбано автомобіль марки BMW 320, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року випуску.

Посилаючись на те, що згоди на поділ майна подружжя не досягнуто, ОСОБА_1 , з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд визнати за нею право спільної часткової власності на Ѕ частки трикімнатної квартири

АДРЕСА_2 , та визнати за нею право спільної часткової власності

на Ѕ частину автомобіля марки BMW320 державний номерний знак

НОМЕР_1,2004 року випуску.

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що, починаючи з 2004 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали разом

у квартирі АДРЕСА_3 . Дане житло набуте ОСОБА_1 за час шлюбу з ОСОБА_2 на підставі договору міни, посвідченого 16 квітня

2010 року.

З вересня 2016 року сторони припинили подружні стосунки та припинили вести спільний побут, у зв`язку з чим ОСОБА_2 проживає у квартирі

АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 з дочкою залишились проживати у квартирі АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 також зазначав, що за весь час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах та за час шлюбу, грошові кошти на проведення ремонту в квартирі АДРЕСА_3 , для придбання квартири АДРЕСА_1 (проведення в ній ремонту, придбання побутової техніки, меблів тощо) позивач отримав від своєї матері ОСОБА_3 в дар на підставі укладених договорів.

У 2010 році сторони здійснили капітальний ремонт квартири АДРЕСА_3 . На придбання товарів для здійснення ремонту та проведення самих ремонтних робіт ОСОБА_2 були витрачені кошти, отриманні від матері ОСОБА_3 . Разом з тим, попри те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час шлюбу сторін, вона була придбана виключно за особисті кошти матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру

АДРЕСА_2 ; визнати квартиру

АДРЕСА_4 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначити, що частки подружжя ОСОБА_5 є рівними та становлять по Ѕ частці; визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 .

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, зміну підстав та предмета позову, в якій просив визнати за ним право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 2 704 757 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок компенсації Ѕ частини вартості витрат на проведення ремонтно-будівельних робіт, на придбання будівельних матеріалів та експлуатації машин і механізмів, які були використані з проведення ремонту в квартирі АДРЕСА_3 , з урахуванням суми вартості ремонту в кімнаті та половини вартості ремонту санвузла та коридору, у розмірі 25 132,50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 жовтня

2018 року (у складі судді Семенка О. В.) первісний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 17 жовтня 2018 року (у складі судді Семенка О. В.) зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок компенсації Ѕ частини вартості витрат на проведення ремонтно-будівельних робіт, на придбання будівельних матеріалів та експлуатації машин і механізмів, які були використані з проведення ремонту в квартирі АДРЕСА_3 , з урахуванням суми вартості ремонту в кімнаті та половини вартості ремонту санвузла та коридору, у розмірі 25 132,50 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_2 є доведеними належними та допустимими доказами, тому підлягають задоволенню. Крім того, спірна квартира належить

ОСОБА_2 на праві особистої власності, оскільки вона придбана за кошти, які останній отримав у дарунок від своєї матері ОСОБА_3 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 лютого 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 17 жовтня 2018 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 17 жовтня

2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 Ѕ вартості поліпшення майна змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації Ѕ вартості витрат на поліпшення майна у розмірі 19 315,50 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що підстави вважати, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали ОСОБА_2 та є його особистою власністю, відсутні, оскільки оформлені договори дарування грошей від його матері оформлені з порушенням вимог чинного законодавства, та не створюють ніяких юридичних наслідків, а інших доходів він не отримував.

Разом з тим, стягуючи з ОСОБА_1 Ѕ вартості поліпшення майна, суд першої інстанції не врахував висновок судової будівельно-технічної експертизи, в якому зазначено ринкову вартість спірної квартири станом на 16 квітня 2010 року в цінах станом на 21 серпня 2018 року, а також станом на день проведення обстеження - 15 травня 2018 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат

Дороган І. Г., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання права особистої приватної власності, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Постанова апеляційного суду в частині зустрічних позовних вимог про стягнення Ѕ вартості поліпшення майна до суду касаційної інстанції не оскаржується, тому перегляду в касаційному порядку не підлягає.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки були отримані в дар від його матері ОСОБА_3 . Крім того, між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені договори дарування коштів у національній валюті, зокрема, для придбання квартири ОСОБА_2 у ЖБК «Водограй».

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами трудові та грошові затрати, пов`язані з придбанням спірної квартири.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що, починаючи з 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних стосунках та проживали разом у квартирі АДРЕСА_3 , яку набула ОСОБА_1 на підставі договору міни від 16 квітня 2010 року, укладеного в період шлюбу.

21 серпня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, в якому народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішення № 433 голови ЖБК «Водограй» про прийняття асоційованого члена від 30 січня 2015 року, довідки ЖБК «Водограй» про оплату вступного та чергових пайових внесків, під час перебування сторін у шлюбі на ім`я ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_1 , вартістю 1 243 000 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Предметом касаційного перегляду є рішення судів першої та апеляційної інстанцій за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання майна особистою приватною власністю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 , як на підставу своїх вимог посилався на те, що грошові кошти на придбання квартири АДРЕСА_1 , отримані ним у дар на підставі договорів дарування, укладених між ним та його

матір`ю - ОСОБА_3 , тому є особистою приватною власністю

ОСОБА_2 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості

і є її процесуальним обов`язком.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, другою статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Як вбачається з матеріалів справи, що між ОСОБА_2

та ОСОБА_3 були укладені договори дарування грошових коштів

від 25 грудня 201 року в сумі 950 000 грн, (що в еквіваленті становить 60 000 доларів США), від 01 вересня 2015 року - 244 548 грн (що в еквіваленті становить 10 000 євро), від 11 лютого 2016 року - 292 019 грн (що в еквіваленті становить 10 000 євро), від 10 квітня 2017 року - 286 733,57грн (що в еквіваленті становить 10 000 євро).

Частиною п`ятою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що оформлені договори дарування грошей від матері ОСОБА_2 оформлені з порушенням вимог чинного законодавства та не створюють ніяких юридичних наслідків, а інших доходів позивач з зустрічним позовом не отримував, тому підстави, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали ОСОБА_2 та є його особистою власністю, відсутні.

Враховуючи вищевказані обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги про те, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки були отримані в дар від його матері ОСОБА_3 , оскільки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені договори дарування коштів у національній валюті, зокрема, для придбання квартири ОСОБА_2 у ЖБК «Водограй», є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Показання матері позивача ОСОБА_3 не є належними доказами відповідно до вимог статей 77, 80 ЦПК України, оскільки її пояснення мають суб`єктивний характер. Інші свідки, які підтвердили факти передачі коштів, не стверджували, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира. Так, з показань допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції свідків вбачається, що кошти, які ОСОБА_3 передавала в Україну з Італії ОСОБА_2 були в іноземній валюті, а саме у сумах: 12 500 євро,

15 000 євро, 10 000 євро, 13 000 євро та від 200 до 500 євро неодноразово. Зазначені вище суми вказуються в копіях договорів дарування грошей.

Разом з тим, договори дарування коштів не були засвідчені нотаріально, кошти, які були предметом дарунку, не були задекларовані

ОСОБА_2 , як отримана виплата внаслідок укладення цивільно-правового договору, а, отже, є неналежними та недопустимими доказами, що підтверджуються зустрічні позовні вимоги.

Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами трудові та грошові затрати, пов`язані з придбанням спірної квартири, є безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з довідкою фітнес клубу «SportLife» ОСОБА_1 з 14 листопада 2016 року працює на посаді інструктора групових програм, її дохід за період з 14 листопада 2016 року по 28 лютого 2018 року склав 49 985,08 грн.

З 17 лютого 2009 року по 01 січня 2017 року ОСОБА_1 була зареєстрована, як приватний підприємець з 17 лютого 2009 року. Суми прибутку ОСОБА_1 документально підтверджена звітами до податкової інспекції.

Вказані обставини в сукупності з іншими доказами є спростуванням вищезазначених доводів касаційної скарги в цій частині.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Постанова суду апеляційної інстанції є достатньо мотивованою та такою, що відповідає нормам закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю без задоволення,

а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Дороган Інна Григорівна, залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 лютого 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький І. В. Литвиненко