Провадження № 2/761/2183/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарях судових засідань: Вольда М.А., Моісеєва М.Г.

за участю представника позивача: Гайченя О.Д.

представників відповідача: Красько О.В., Остапенко Ю.М.,

розглянувши в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликовської Тетяни Вікторівни про визнання дій неправомірними та відшкодування матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликовської Тетяни Вікторівни (відповідач), в якому просить суд встановити (визнати), що дії відповідача під час посвідчення 20.06.2011 р. договору дарування квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №1123, незаконними та/або недбалими; стягнути з відповідача на користь позивача завдану матеріальну шкоду в розмірі 24885080,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач був власником квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на вказану квартиру було видано на ім`я ОСОБА_1 , який в подальшому змінив прізвище на ОСОБА_2 .

На прохання ОСОБА_3 позивач видав довіреність ОСОБА_4 на управління та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

20.06.2011 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В. було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №1123, внаслідок чого власником квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_3 .

В квітні-травні 2019 р., а саме, після отримання документів з матеріалів кримінального провадження №0000089, позивачу стало відомо, що відповідачем під час посвідчення вказаного договору дарування було порушено ст.55 Закону України «Про нотаріат», п.38, 47 розд. І гл.ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дії нотаріусами України, внаслідок чого позивачу спричинено майнову (матеріальну) шкоду в розмірі вартості вказаного нерухомого майна в сумі - 24 885 080,00 грн.

Позивач вважає, що при посвідченні зазначеного вище договору дарування нотаріус не здійснила пошук в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та не перевірила наявність або відсутність арешту та заборони відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , що належала особі за прізвищем « ОСОБА_1 », як зазначено в свідоцтві про право власності, а зробила пошук лише за прізвищем « ОСОБА_2 ». Так, на час вчинення нотаріальної дії, на все майно, що належало ОСОБА_1 , було накладено арешт, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім цього, відповідач не витребувала у представника за довіреністю свідоцтво про зміну імені власника нерухомого майна, оскільки надані нотаріусу документи містили розбіжності у написанні прізвища позивача.

Таким чином, ОСОБА_1 вимушений звернутись до суду з даним позовом, так як внаслідок неправомірних дій нотаріуса, що призвели до відчуження належної позивачу квартири, останньому заподіяно матеріальну шкоду, яку він оцінює в розмірі - 24 885 080,00 грн., виходячи орієнтованої вартості квартири з даних мережі Інтернет на момент подання даного позову. Вартість квартири, що зазначена договорі дарування в розмірі - 1 376 794,00 грн. вважає заниженою.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що при посвідченні договору дарування нею перевірялось наявність заборон відчуження майна по прізвищам « ОСОБА_1 » та « ОСОБА_2 », по податковому номеру власника квартири та по адресі квартири. У результаті перевірки в реєстрі було виявлено лише заборону на квартиру, що розташована у АДРЕСА_2 , тому будь-яких перешкод в посвідченні договору дарування від 20.06.2011 р. не було. Крім того, договір дарування від 20.06.2011 р. не визнаний недійним, тому є чинним, враховуючи презумпцію правомірності правочину. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2014 р. (справа №761/27110/13-ц) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 . Крім цього, правомірність дій нотаріуса при посвідченні договору дарування встановлена при розгляді цивільної справи №761/35731/14-ц, в результаті якої відмовлено в позові ОСОБА_1 про визнання дій нотаріуса неправомірними. Крім цього, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, так як договір посвідчено 20.06.2011 року, що є окремою підставою для відмови у задоволенні даного позову.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що в рамках кримінального провадження №0000089 було встановлено, що відповідач при посвідченні договору дарування від 20.06.2011 р. перевірила інформацію в реєстрах щодо наявності арешту та заборони відчуження квартири лише за прізвищем « ОСОБА_2 ». Вказана інформація підтверджується також відповіддю Міністерства юстиції України. Зазначені стороною відповідача судові рішення, де встановлені обставини правомірності дій нотаріуса при посвідченні договору дарування від 20.06.2011 року, не можуть слугувати підставою для відмови у даному позові, оскільки сторона позивача посилається на нові докази, які надані позивачу у травні 2019 року. Також, позивач вказує, що не пропустив строк позовної давності, так як документи, які, на його думку, підтверджують неправомірність дій нотаріуса, надані йому слідчим на відповідний запит у травні 2019 року. Крім того, згідно відповіді Міністерства юстиції України від 20.12.2019 року, перевірка дійсності довіреності, яка була надана нотаріусу, була здійснена о 19:00:35 годині у той час, як відомості до Державного реєстру правочинів внесено о 18:50:23 годині.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач зазначив, що обставини щодо наявності арешту на квартиру АДРЕСА_1 та різного написання прізвищ позивача « ОСОБА_1 » та « ОСОБА_2 » вже були предметом дослідження при розгляді цивільних справ №761/27110/13-ц та №761/35731/14-ц. Відповідь Міністерства юстиції України від 20.12.2019 року не є належним доказом, так як у нотаріуса не було витребувано документи, відомості та пояснення, що стосуються посвідчення правочину від 20.11.2011 року; оцінка діям нотаріуса є компетенцією суду; відповідь надана неналежному заявнику ОСОБА_6 , а позивачем у справі є ОСОБА_1 .

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив суд його задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відзив.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України).

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05.11.2019 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 10.12.2019 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву.

Протокольними ухвалами від 04.02.2020 року до матеріалів справи долучено відповідь на відзив, відмовлено у задоволенні клопотання про виклик і допит відповідача у судовому засіданні в якості свідка.

Ухвалою суду від 04.02.2020 р. витребувано документи у Державного підприємства «Національні інформаційні системи».

Протокольною ухвалою суду від 16.03.2020 року до матеріалів справи долучено витребувані судом документи.

Протокольними ухвалами суду від 14.05.2020 року до матеріалів справи долучено лист Державного підприємства «Національні інформаційні системи» та заперечення на відповідь на відзив, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про повторне витребування доказів, долучені документи, надані стороною позивача.

Ухвалою суду від 14.05.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено її судовий розгляд.

Протокольною ухвалою суду від 19.06.2020 року до матеріалів справи долучено письмові пояснення позивача.

Ухвалою суду від 01.09.2020 року зауваження представника позивача на протокол судового засідання від 19.06.2020 року залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 29.09.2020 року питання про відвід судді Осаулова А.А. від розгляду даної цивільної справи передано для визначення іншого судді.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва Пономаренко Н.В. від 30.09.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Осаулова А.А. від розгляду цивільної справи.

Протокольними ухвалами суду від 02.10.2020 року долучено пояснення, надані стороною позивача, відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про виклик і допит відповідача у судовому засіданні в якості свідка та про оголошення перерви.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що за договором дарування від 20 червня 2011 року представником ОСОБА_1 в особі ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від 14 червня 2011 року, подаровано ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В. (т. 1 а.с. 45).

До укладення вказаного договору дарування була посвідчена 14.06.2011 року довіреність (т. 1 а.с. 47), якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 на управління та розпорядження зокрема стосовно відчуження у тому числі дарування ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_1 на праві власності згідно із свідоцтвом про право власності виданим 30.01.2007 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 10.01.2007 року №17-С/КІ (т. 1 а.с. 46).

Письмову, нотаріально посвідчену згоду на відчуження даної квартири надала дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 48).

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» .

Статтею 1 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року) встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року) нотаріуси вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії як: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо), накладають та знімають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації.

За приписами ст.39 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року) порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду (ч. 1 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року).

Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач вказував, що в рамках кримінального провадження №0000089 встановлено, що відповідачем під час посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року було порушено ст. 55 Закону України «Про нотаріат» (у редакції станом на час вчинення нотаріальної дії), п.38, 47 розд. І гл. ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дії нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5, чинної на час вчинення нотаріальної дії. Так, станом на час вчинення нотаріальної дій на все майно позивача, у тому числі на відчужувану квартиру, накладено арешт та встановлено заборону на його відчуження. Окрім цього, відповідач не витребувала у представника за довіреністю свідоцтво про зміну імені власника нерухомого майна, оскільки надані нотаріусу документи містили розбіжності у написанні прізвища позивача. Також перевірка дійсності довіреності, яка була надана нотаріусу, була здійснена о 19:00:35 годині у той час, як відомості до Державного реєстру правочинів внесено о 18:50:23 годині. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу заподіяно матеріальну шкоду, яку він оцінює в розмірі 24 885 080,00 грн., виходячи орієнтованої вартості квартири з даних мережі Інтернет на момент подання даного позову.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року), угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. У разі застави майбутнього майна або створення забезпечувального обтяження в майбутньому майні нотаріусу надаються документи, що підтверджують наявність прав на набуття такого майна у власність у майбутньому.

При посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна.

В разі наявності заборони угода про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише у разі згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача.

Аналогічні положення містить п.38 розд. І гл. ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дії нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5, чинної на час вчинення нотаріальної дії.

Договори про відчуження або заставу майна (майнових прав) посвідчуються нотаріусом після перевірки відсутності заборони на відчуження або арешту за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. У разі наявності заборони договори про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчуються за умови згоди кредитора на заміну боржника (переведення боргу) (п.38 розд. І гл. ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дії нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5, чинної на час вчинення нотаріальної дії).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 03 липня 2012 року, прізвище « ОСОБА_1 » зміно на « ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 69).

У свідоцтві про право власності виданим 30.01.2007 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 10.01.2007 року №17-С/КІ прізвище власника вказано як « ОСОБА_1 » (т.1 а.с.46), як зазначено і в ухвалі від 13.05.2010 року (т. 1 а.с. 32-33), а в довіреності від 14.06.2011 року - « ОСОБА_2 » (т. 1 а.с. 47).

Згідно листа Міністерства юстиції України №48193/В-22142/19.6.1 від 20.12.2019 року, приватний нотаріус Куликовська Т.В., достеменно володіючи інформацією про різне написання прізвища власника майна, при посвідченні договору дарування згідно з витягом №31861273 здійснила перевірку лише за прізвищем « ОСОБА_2 ». У зв`язку з цим, наявні на момент вчинення нотаріальної дії в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про арешт всього майна ОСОБА_1 , що є перешкодою для посвідчення договору про відчуження та підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії, нотаріусом не були виявлені (т. 1 а.с. 171-178).

Як вбачається із інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01.07.2014 року, станом на 20.06.2011 року у вказаному реєстрі за параметрами пошуку за прізвищем, ім`ям та по батькові фізичної особи « ОСОБА_1 » були зареєстровані, серед іншого, наступні обтяження: 1) заборона на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 18.10.2007 року, 2) арешт нерухомого майна (невизначене майно) на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року та 3) арешт нерухомого майна (все майно у межах суми боргу 17 351 526,22 грн.) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.05.2010 року (т. 1 а.с. 30-31).

Як встановлено у ході розгляду справи №761/27110/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куликовська Т.В., про визнання недійсним договору дарування, зобов`язання повернути квартиру, 18 жовтня 2007 року за реєстровим №1269 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куликовська Т.В. посвідчила договір позики між позикодавцем ОСОБА_8 та позичальником ОСОБА_1 , яким отримано у борг - 10 100 000 грн. У той же день нею, як нотаріусом було посвідчено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_3 , яка належна ОСОБА_1 та накладена заборона у Державному Реєстрі іпотек 18.10.2007 року.

У червні 2011 року іпотекодержатель ОСОБА_8 звернувся до нотаріуса із заявою про те, що борг погашено позичальником у повному обсязі та просив зняти заборону на відчуження квартири, після чого нотаріусом була знята заборона на відчуження квартири згідно із заявою про вилучення обтяження предмету іпотеки та повідомленням про виключення запису у Державному Реєстрі іпотек від 20.06.2011 року (т. 1 а.с. 102-115).

Таким чином, у день зняття іпотечної заборони на відчуження квартири і було посвідчено договір дарування від 20.06.2011 року.

У відповідності до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Як вбачається із ухвали Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року, на забезпечення позову ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 про стягнення суми боргу за договором позики накладено арешт на рухоме, нерухоме майно та грошові кошти, що належать на праві власності ОСОБА_1 у межах суми позовних вимог 17 351 526,22 грн. (т. 1 а.с. 32-33).

Вказані заходи забезпечення позову скасовані ухвалою від 20.07.2012 року (т. 1 а.с. 34-35), а внесено відповідні дані в реєстр - 01.02.2012 року (т. 1 а.с. 30-31).

Обтяження, що стосується арешту нерухомого майна (все майно у межах суми боргу 17 351 526,22 грн.) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.05.2010 року вилучено 30.07.2012 року на підставі постанови про звільнення майна боржника з-під арешту від 30.07.2012 року (т. 1 а.с. 30-31).

Таким чином, станом на час посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року у реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна існувала заборона на відчуження майна особи за прізвищем « ОСОБА_1 » на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.05.2010 року (виконавче провадження відкрито у зв`язку з виконанням даної ухвали).

У той же час, як вбачається з витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.06.2011 року, за параметрами пошуку такими як реєстраційний номер у реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна: 33934061, тип обтяження: арешт, заборона, за адресою: АДРЕСА_4 , за прізвищем « ОСОБА_1 » та його РНОКПП НОМЕР_1 , приватним нотаріусом Куликовською Т.В. на час посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року виявлено обтяження у вигляді заборони лише на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 98).

Зазначена інформація про параметри пошуку нотаріусом даних у реєстрі підтверджується і наданими Державним підприємством «Національні інформаційні системи» даними (т. 1 а.с. 211-212, т. 2 а.с. 17).

Таким чином, приватний нотаріус Куликовська Т.В. перед посвідченням договору дарування від 20.06.2011 року здійснила пошук у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за більш ширшими параметрами, такими як прізвище « ОСОБА_2 », по податковому номеру власника квартири, реєстраційному номеру об`єкта нерухомого майна та по адресі квартири, у результаті чого виявлено лише заборону на квартиру, що розташована у АДРЕСА_2 .

При цьому, суд зауважує, що здійснений нотаріусом пошук за вказаними параметрами є досить широким і за обставин внесення більш конкретних даних, що стосуються внесення відомостей про арешт майна на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року таких як, зокрема РНОКПП власника квартири, адреси нерухомого майна, інформація про арешт квартири за адресою: АДРЕСА_4 була б відображена у відповідному витязі.

У той же час, суд не бере до уваги висновок експерта від 17.04.2020 року №СЕ-19-20/9379-КТ, оскільки відповідне експертне дослідження призначалось і проводилось в рамках кримінального провадження №0000089,а не у вказній цивільній справі.

Крім того, у відповідності до листа Міністерства юстиції України №48193/В-22142/19.6.1 від 20.12.2019 року, відомості до Державного реєстру правочинів було внесено приватним нотаріусом Куликовською Т.В. о 18:50:23 годині, а перевірка дійсності довіреності за даними Єдиного реєстру довіреностей здійснено о 19:00:35 години (т. 1 а.с. 171-178). Між тим, ця обставина сама по собі не може бути підставою для визнання дій нотаріуса протиправними, оскільки довіреність від 14.06.2011 року була чинною станом на момент посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року.

Інші доводи позивача не спростовують правильність дії відповідача по посвідченню договору дарування спірної квартири.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог судом не було встановлено істотних порушень вимог ст.55 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року) та п.п.47 розд. І гл. ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дії нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5, чинної на час вчинення нотаріальної дії, а тому підстав для визнання оспорюваних дій нотаріуса неправомірними суд не вбачає.

Більше того, виключно в інтересах позивача та за його ж ініціативою і згодою було посвідчено нотаріусом вказаний договір дарування 20.06.2011 року, що вказує на його обізнанність із вказаною нотаріальною дією та усвідомлення її наслідків на час її вчинення в 2011 році.

Згідно ст.27 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року), шкода, заподіяна особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса, відшкодовується в повному розмірі.

У відповідності до ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності.

У той же час, за відсутністю підстав визнавати дії приватного нотаріуса Куликовської Т.В. протиправними, відсутні і юридичні підстави для стягнення шкоди в порядку ст. 27 Закону України «Про нотаріат» та ст.ст. 22, 1166 ЦК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності до вимог ч.3 ст.12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання дій відповідача неправомірними та відшкодування матеріальної шкоди суд не вбачає.

Беручи до увагу ту обставину, що права позивача діями приватного нотаріуса Куликовської Т.В. не порушені, оскільки остання лише посвідчила договір, який відображав дійсний намір ОСОБА_1 відчужити квартиру на користь ОСОБА_3 , підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому суд враховує, що СУ НП України проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000089, в рамках якого здійснюється перевірка діям нотаріуса вимогам закону під час посвідчення договору дарування від 20.06.2011 року. Натомість, відповідний вирок станом на час ухвалення даного судового рішення відсутній.

Щодо заяви відповідача про засування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як підтверджено матеріалами справи, лише у травні 2019 року представнику позивача були надані документи, які отримані в рамках кримінального провадження №0000089 та дозвіл слідчого на розголошення даних досудового розслідування, тобто позивач отримав нові докази. На вказані документи позивач посилався як на підставу для задоволення позову.

Між тим, про порушення, на думку позивача, свого права, останній дізнався набагато раніше, адже у жовтні 2013 року ним подавалась позовна заява про визнання недійсним договору дарування, а у листопаді 2014 року - про визнання дій нотаріуса неправомірними та скасування нотаріальної дії. У задоволенні вказаних позовних вимог йому було відмовлено (т. 1 а.с. 102-115, 120-135). З даним позовом позивач звернувся у вересні 2019 року. У той же час, отримання нових доказів не є тотожним поняттям «коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила», а тому строки позовної давності на звернення до суду із цим позовом позивачем були пропущені.

Проте, не підлягає задоволенню заява відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки наявні підстави для відмови у позові по суті вимог в повному обсязі.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, підстави стягувати з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору відсутні.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 3-5,12-13, 19, 76-92, 95, 187, 211, 258-259, 264-265, 268, 272-273, 352, 354-355, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, Законом України «Про нотаріат», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільних справах», -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликовської Тетяни Вікторівни про визнання дій неправомірними та відшкодування матеріальної шкоди, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куликовська Тетяна Вікторівна, адреса знаходження: м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 3, к.201.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

повний текст рішення виготовлено 12.10.2020 року