Справа № 444/2195/18 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/811/1991/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м.Львів

Справа № 444/2195/18
Провадження № 22ц/811/1991/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.
секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця»
на рішення Жовківського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Жовква 28 березня 2019 року у складі судді Зеліска Р.Й.
у справі
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою смуги відведення АТ «Укразалізниця» шляхом демонтажу сітчастої огорожі, -

встановив:

25 липня 2018 року позивач звернувся з позовом про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною діялнкою смуги відведення АТ «Укразалізниця» шляхом демонтажу сітчастої огорожі, яка розміщена на цій земельній ділянці. В обгрунування позову посилається на те, що відповідно до плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці від км 11 + 106 м до км 20 + 534 м від 1962 року, погодженого із старшим землевпорядником Нестеровського (тепер Жовківського) району. У користуванні залізниці перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області. Зазначає, що 17 листопада 2015 року комісією у складі головного інженера, інженера землевпорядника та старшого шляхового майстра відокремленого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах Малехівської сільської ради виявлено, що на 20 км + 102 м- 20 км + 115 м перегону Рудно - Підбірці за ходом кілометрів на відстані 9 метри з правої сторони від осі головної колії, при ширині смуги відведення залізниці 20 м від осі головної колії, знаходиться земельна ділянка, огороджена сіткою, якою користується ОСОБА_1 . Площа накладення становить 0,0147 га. Вважає, що відповідач самовільно, без будь-яких правових підстав, розмістив сітчасту огорожу на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Вказує, що право залізниці на користування спірною земельною ділянкою виникло безпосередньо на підставі актів цивільного та земельного законодавства, які визначали порядок та умови набуття залізницями права користування землями залізничного транспорту, умови їх передачі іншим особам. Стверджує, що спірна земельна ділянка в межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області станом на 1958 рік була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури, про що свідчить інвентарна картка обліку основних засобів, в якій зазначено момент введення в експлуатацію верхньої будови колії головної колії перегону Дубляни Львівські-Підбірці та план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці від км 11 + 106 м до км 20 + 534 м від 1962 року, погоджений із старшим землевпорядником Нестеровського (Жовківського) району, що є проектно- технічною документацією. Вважає, що наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі.Зазначає, що із врахуванням діючих у період складання Плану смуги відведення норм Земельного кодексу УРСР від 25 жовтня 1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 1928 року та Положення «Про землі надані транспорту», затвердженого постановою Ради народних комісарів СРСР № 50 від 7 лютого 1933 року, усі землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (в тому числі Народного Комісаріату СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та, за відсутності їх згоди, можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку. Стверджує, що в результаті самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки, порушено право залізниці на землекористування у межах, визначених Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці від км 11 +106 м до км 20 + 534 м від 1962 року, за яку залізниця сплачувала й продовжує сплачувати земельний податок, що підтверджується копією податкової декларації з плати за землю за 2018 рік.Просить позов задовольнити.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржує позивач. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.
2 вересня 2019 року Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що згідно витягу Малехівської сільської ради від 5 вересня 2018 року за домогосподарством на АДРЕСА_1 , відповідно до погосподарського обліку 1953 1955 року, обліковувалось 0,25 га землі та жилий будинок 1913 року забудови. Згідно викопіювання з інвентаризаційної карти с. Малехів 1972 року за зазначеною адресою зображена земельна ділянка, яка на даний час перебуває у користуванні відповідача. Відповідно до викопіювання з генерального плану с. Малехів 1990 року, 2008 років вбачається, що вказана земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с. Малехів. Вважає, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а «План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги» та інвентарна картка обліку основних засобів, на які посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку.
4 вересня 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залізниці відхилити. Вказує, що спірна земельна ділянка перебуває у його користуванні, на ній розташований житловий будинок, який належить йому на праві власності. На момент будівництва залізниці, його земельна ділянка перебувала в користуванні та була закріплена за домогосподарством на АДРЕСА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з такого.

Даний спір лежить в площині його регулювання нормами ЗК України, Закону України «Про транспорт», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, та правовими інститутами землекористування.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», і є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Починаючи з 1 грудня 2015 року ДТГО «Львівська залізниця» діє в якості регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ « Укрзалізниця».
Ч. 1 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», встановлює, що землі, які надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».
Статтею 68 ЗК України, яка визначає землі залізничного транспорту, передбачено, що до таких земель належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Статтею 23 Закону України «Про транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель належать землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - права володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власникові.
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності земельної ділянки згідно з ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає державній реєстрації.
Частиною першою статті 79 ЗК України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, що розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Згідно зі ст. 3 цього Закону Державний земельний кадастр базується на принципі об`єктивності, достовірності та повноти його відомостей.
Крім того, ст.79-1 ЗК України передбачено формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, яке полягає у визначенні площі земельної ділянки, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Суд при вирішенні даного спору керувався, як нормами чинного земельного законодавства в частині регулювання правовідносин, що виникають між суб`єктами землекористування, так і нормами раніше діючого законодавства станом на момент виникнення спірних правовідносин, що є предметом судового розгляду.
Обгрунтовуючи підставність своїх вимог позивач, зокрема, посилається на: план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 11 км+ 106 м до 20 км+ 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році; внутрішній акт, з якого вбачається, що комісія в складі голови комісії головного інженера ВП «Кам`янка-Бузької дистанція колії» Батюка В.Б., членів комісії - інженера-землевпорядника Приставською О.В. та старшого шляхового майстра ОСОБА_2 здійснила обстеження земельної ділянки в межах населеного пункту на території Малехівської сільської ради, де виявила, що на 20км+102 м - 20 км+115 м перегону Рудно Підбірці за ходом кілометрів з правої сторони від осі головної колії на відстані 9 метрів знаходиться земельна ділянка огороджена сіткою. Адреса земельної ділянки: АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_1 . Є ознаки використання земельної ділянки. При комісійному обстеженні користувались технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 га Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком «Рудно-Підбірці» від 17 км + 200 м до 20 км + 544 м в адміністративних межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області. Смуга відведення залізниці згідно даних матеріалів становить 20 м. Площа перекриття із суміжним землевласником становить 0,0147 га.; податкову декларацію з плати за землю за 2018 рік.
В позовній заяві позивач зазначає про те, що відповідач без будь-яких правових підстав, здійснила самовільне зайняття земельної ділянки, яка належить до земель залізничного транспорту, та знаходиться в смузі відведення залізниці, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 17 листопада 2015 року.
З такими твердженнями позивача суд не погодився з наступних мотивів.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Згідно довідки Малехівської сільської ради від 5 вересня 2018 року №1123/02-19, відповідно до поземельного обліку с. Малехів, за домогосподарством на АДРЕСА_1 , обліковується земельна ділянка площею 0,1000 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташований житловий будинок, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 11 січня 2006 року Серії НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно витягу Малехівської сільської ради від 5 вересня 2018 року №1122/02-19 за домогосподарством на АДРЕСА_1 , відповідно до погосподарського обліку 1953 1955 року, обліковувалось 0,25 га землі та жилий будинок 1913 року забудови.

Позивач зазначає, що Відповідач самовільно зайняв смугу відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою, однак, як вбачається із вказаних доказів на момент будівництва залізниці, спірна земельна ділянка перебувала в користуванні та була закріплена за домогосподарством на АДРЕСА_1 .

З довідки Малехівської сільської ради від 5 вересня 2018 року №1124/02-19 вбачається, що згідно книги обліку сплати земельного податку за використання землі на території Малехівської сільської ради, за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, було сплачено земельний податок за період з 2006 року по 2015 рік. До 2006 року земельний податок не сплачувався, оскільки попередній землекористувач звільнений від сплати земельного податку, пенсіонер.

Згідно викопіювання з інвентаризаційної карти с. Малехів 1972р., по АДРЕСА_1 , зображена земельна ділянка, яка на даний час перебуває у користуванні відповідача.

Крім цього, відповідно до викопіювання з генерального плану с. Малехів 1990р., 2008р., вбачається, що вказана земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с. Малехів та примикає до дороги по вул. Л. Українки.

Позивач зазначає, що право землекористування спірною земельною ділянкою виникло у нього відповідно до згаданого плану полоси відведення 1962р. В той же час, цитуючи в позовній заяві норми права щодо правового регулювання земель транспорту, позивач залишив поза увагою той факт, що відповідно до п.п. 27, 32 "Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железних дорог и использовании полоси отвода", затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 р., містяться прямі вимоги щодо складання документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування підрозділами залізниць. Крім того, п. 10 Положення про землі, надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933р., регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством.
Водночас, діючим на той час ЗК УРСР, затвердженим постановою ВЦВК від 29 листопада 1922 року (із змінами та доповненнями від 27 червня 1927 року), передбачалось обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.
Крім того, стаття 10 Закону СРСР від 13 грудня 1968 року «Про затвердження основ законодавства СССР і союзних республік» встановлювала обов`язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, яким заборонялось користування наданою земельною ділянкою до видачі державного акту.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно із ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Отже, вищевикладене свідчить про те, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а "План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги", на який посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку.
Позивачем в підтвердження позовних вимог надано План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги 1962 року та зазначено про те, що даний документ є проектно-технічною документацією та у розумінні ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій.
Вказаний План не містить належних доказів затвердження у встановленому порядку та таких не надано позивачем.
Таким чином, твердження позивача, що відповідно до раніше діючого законодавства не вимагалося проведення реєстрації землекористування, не відповідає дійсності. Більше того, наявний у позивача «План полоси отвода линии Рудно-Подборци Львовской железной дороги 1962 г.» є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування.
Таким чином із вищенаведених правових норм, зокрема, ЗК УРСР від 29 листопада 1922 року, вбачається, що позивачу необхідно було отримати державний акт на право користування, як правовстановлюючий документ. Відтак, представлений план смуги відведення не є документом, що підтверджує право користування земельною ділянкою, не є правовстановлюючим документом.
Щодо доданої до позовної заяви копії податкової декларації з плати за землю ПАТ «Українська залізниця» земельних ділянок суд зазначив, що в ході дослідження наданих позивачем доказів не було встановлено, у яких саме межах знаходиться земельна ділянка, за яку позивач сплачує податки та чи входить до її складу спірна земельна ділянка.
Станом на 1962 рік на залізничному транспорті України діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 1 листопада 1955 року, яка втратила чинність з 30 січня 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода».
Із Плану смуги відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці Нестеровського району Львівської області вбачається, що такий є додатком до проекту № 197- Л, виконаного Дорожньою проектною конторою Південно-Західної залізниці Міністерства шляхів сполучення.
З пояснювальної записки до даного плану вбачається, що такий складений у масштабі 1:5000 в адміністративних межах району та узгоджений зі старшим землевпорядником району і начальником дистанції колії. Виготовлений в 6 екземплярах, з яких один екземпляр- Виконкому районної ради депутатів трудящих.
Сам план погоджений старшим землевпорядником Нестеровського району, заступником начальника Підзамчівської дистанції колії, начальником Львівської дистанції захисних лісонасаджень.
Наведене підтверджує, що План смуги відводу не був затверджений Виконкомом Нестеровської районної ради, а тому є лише одним із документів містобудівної документації.
Вказаний план не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, а містить лише умовне позначення «Межа смуги відводу», без позначення відстані та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення становить 30 метрів.
На підставі наявних доказів суд встановив, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують повноваження осіб, які виступали підписантами Акту обстеження земельної ділянки та доказів, що такі є працівниками ВП «Кам`янка Бузька дистанція колії», а їхні підписи не скріплені печаткою ВП «Кам`янка Бузька дистанція колії».
Встановлено розходження у даних щодо розміру земельної ділянки, якою користується позивач у Акті обстеження земельної ділянки та податковій декларації з плати за землю, оскільки у податковій декларації зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 41,00 га, а у Акті обстеження земельної ділянки зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 30,62 га.
Досліджуючи податкову декларацію суд прийшов до висновку, що така не підтверджує позовні вимоги позивача, оскільки не несе інформації у яких саме межах знаходиться земельна ділянка, за яку позивач сплачує земельний податок.
З урахуванням встановленого, суд прийшов до висновку, що позивач без залучення уповноваженого суб`єкта самостійно встановив, що відповідач самовільно зайняла спірну земельну ділянку.
Отже, посилання позивача на те, що частина земельної ділянки, яка перебуває в користуванні відповідача, знаходиться в смузі відведення залізниці, є безпідставним та необґрунтованим.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із рішенням суду першої інстанції та зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, детально аналізуючи правові норми щодо земель транспорту, виходячи із норм ЗК України, прийняв законне та обґрунтоване рішення. Правовий аналіз ст. 68 ЗК України, ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» та ст. 23 Закону України «Про транспорт» дає підстави для висновку про те, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визнаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».

За ч.1 ст. 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною 1 ст. 23 цього Закону, яка кореспондується з положеннями ст. 68 ЗК України, встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту (пункт «б» частини четвертої ст. 84 ЗК УКраїни).

Відповідно до п.10 Положення про землі, надані транспорту, затвердженого постановою РНК СРСР 7.02.1933 року, яким регламентовано оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством союзних республік; частина четверта діючого на той час ЗК УРСР, затвердженого постановою ВЦВК від 29.11.1922 року (із змінами та доповненнями від 27.06.1927року), яка передбачала обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що наявний у позивача План полоси відводу лінії Рудно - Підбірці Львівської залізниці 1962 року є лише частиною містобудівної документації та був підставою для подальших дій щодо належного оформлення землекористування, яке належним чином не завершено.

Вимоги щодо складання документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування підрозділами залізниць з урахуванням дії нормативно - правових актів у часі передбачені «Инструкцией о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использование полосы отвода», затвердженою Мінстерством шляхів сполучення СРСР 1 листопада 1955 року, яка була діючою станом на 1962 рік.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають висновкам Господарського суду Львівської області, Західного апеляційного господарського суду та Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2019 року (справа № 914/420).

Із наданого Плану смуги відведення лінії Рудно - Підбірці 1962 року не вбачається, що спірна земельна ділянка належить до земель залізниці, або накладається на ці землі.

Смуга відведення - це землі залізничного транспорту, зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно -колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв`язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо (частина 6 Закону України «Про залізничний транспорт»).

Розміри та внутрішня структура земельних ділянок лінійної частини залізничного транспорту визначаються відповідно до СН 468-74 «Норми відведення земель для залізниць» затверджених Держбудом СРСР 19 грудня 1974 року.

Відповідно до ст. 189 ЗК України самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Згідно із ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та інші юридичні особи набувають право власності та права на користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Керуючись: ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Залишити рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року без змін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 1 жовтня 2020 року.
Головуючий

Судді