Дата документу 06.10.2020 Справа № 0807/219/2012
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №0807/219/2012 Головуючий у 1 інстанції: Куценко М.О.
Провадження № 22-ц/807/2640/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Гончар М.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 липня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи: стягувачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Енергодарський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 січня 2012 року обмежено приватного підприємця ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання ним своїх зобов`язань за виконавчими листами №2-3146 від 20 квітня 2011 року та №2-2-3144 від 12 липня 2011 року, виданих Енергодарським міським судом Запорізької області про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 7340 грн. та на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 7640 грн., а усього на загальну суму 14980 грн.

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи: стягувачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Енергодарський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

В обґрунтування вимог зазначив, що виконавче провадження із примусового виконання вказаних виконавчих листів здійснювалось Енергодарським міським ВДВС Запорізької області.

На час звернення до суду за актуальними даними результатів пошуку виконавчих проваджень в Автоматизованій системі виконавчого провадження всі виконавчі провадження, де в якості боржника виступав він - завершені, а виконавчі провадження з виконання вищезазначених виконавчих листів - відсутні.

Крім того, з 04 вересня 2015 року припинено його статус як фізичної особи-підприємця.

На підставі зазначеного просив скасувати тимчасове обмеження фізичної особи ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 січня 2012 року.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 липня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що виконавче провадження було завершено, виконавчі листи повторно на примусове виконання до ВДВС не надходили, що свідчить про недоцільність заходів обмеження боржника у праві виїзду за межі України, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення заяви.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду, через невиконання якого ОСОБА_1 було обмежено у праві виїзду за межі України, на час розгляду даної заяви боржником не виконано.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконанні у ВДВС Енергодарського міського управління юстиції перебувало зведене виконавче провадження з виконання виконавчих листів № 2-3146 від 20 квітня 2011 року (ВП №27801993) та № 2-3144 від 12 липня 2011 року (ВП №27773769), виданих Енергодарським міським судом Запорізької області про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 7340,00 грн. та на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 7640,00 грн., а усього на загальну суму 14980,00 грн. (а.с. 5-8).

Постановами державного виконавця від 03 грудня 2011 року вказані виконавчі провадження приєднані до зведеного виконавчого провадження №30173712 (а.с.3,4).

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 січня 2012 року ОСОБА_1 було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі території України без вилучення паспортного документу, до виконання зобов`язань за вказаними виконавчими листами (а.с. 12-13).

Згідно з відповіддю Енергодарського міського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 15 липня 2020 року на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 червня 2020 року у відповідності до інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень 20 грудня 2016 року постановами державного виконавця вказані виконавчі листи повернуто на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», на час надання відповіді виконавчі листи на виконанні не перебувають (а.с.60).

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч.ч. 5,6,7,8 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV в редакції станом на 20 грудня 2016 року виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

За приписами ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV в редакції станом на 20 грудня 2016 року повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Аналогічне положення містить ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» N 1404-VIII в редакції на час розгляду заяви.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до п. 4 Розділу ХІІІ "Інструкції з організації примусового виконання рішень", затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про: закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Оскільки встановлено, що судом першої інстанції тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-3146 від 20 квітня 2011 року та № 2-3144 від 12 липня 2011 року, виданих Енергодарським міським судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 7340,00 грн. та на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 7640,00 грн., а усього на загальну суму 14980,00 грн., та боржником такі зобов`язання не виконані, що підтверджується поверненням виконавчих документів стягувачам на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, стягувачі мають право повторно пред`явити виконавчі документи до виконання та звернутись до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Таким чином, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку із поверненням виконавчих листів стягувачам, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо ОСОБА_1 на даний час втратило свою доцільність.

Посилання ОСОБА_1 про реалізацію стягувачами скутерів, які за рішеннями Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 грудня 2010 року у справі №2-3144/10 та №2-3146/10 підлягали поверненню стягувачами йому, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними доказами.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 .

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складений 07 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

М.С. Гончар