Дата документу 17.03.2020 Справа № 336/44/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №336/44/18

Провадження №22-ц/807/716/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року в складі судді Щасливої О.В. у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах Фонду державного майна України до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац», третя особа - державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство» в особі голови ліквідаційної комісії Зварійчука Вадима Васильовича, про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року заступник прокурора Запорізької області звернувся до суду в інтересах Фонду державного майна України із позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_1 , ТОВ «Базіс-Плац», третя особа - ДП «Бердянське агроторгове підприємство» в особі голови ліквідаційної комісії Зварійчука В.В., про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18 вересня 2015 року між державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить ДП «Бердянське агроторгове підприємство», з одного боку, та відповідачем ОСОБА_1 , - з другого, укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 4 вказаного договору продаж вчинено за 499 599 грн.

За змістом правочину нерухоме майно, яке є предметом договору, належить державі на праві державної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане 6 серпня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.

Вказує, що даний правочин підлягає визнанню недійсним, оскільки при його вчиненні порушені вимоги нормативних актів, зокрема Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06.06.2007 року (далі - Порядок), за змістом п. п. 6, 8 якого є обов`язковим надання відповідному суб`єкту управління майном згоди або дозволу Фонду державного майна України на відчуження майна. В порушення наведеного положення законодавства Фонд погодження на відчуження згаданого майна не надавав.

Окрім вказаного, продаж здійснено всупереч вимог п. 10 Порядку, в силу якого звіт про оцінку відчужуваного майна має пройти рецензування, а висновок про вартість майна має бути погоджений з Фондом державного майна України, звіт про оцінку цього майна з Фондом державного майна не погоджувався, а сам звіт за наслідками його рецензування визнаний таким, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним.

Власником спірного майна на час звернення до суду з цим позовом є ТОВ «Базіс-Плац», яке набуло нерухомість за безвідплатним договором, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 09.12.2015 №49465829, виданим Запорізьким міським управлінням юстиції.

Так як власник у відповідності до закону вправі витребувати своє майно від добросовісного набувача у всіх випадках, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, предмет недійсного договору належить витребувати на користь власника в особі Міністерства аграрної політики та продовольства.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу об`єктів нерухомості (реєстраційний номер об`єкту 01) по АДРЕСА_1 , від 18.09.2015, укладений між Державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вовк І.І., зареєстрований в реєстрі за №10125;

витребувати з чужого незаконного володіння у ТОВ «Базіс-Плац» нерухоме майно (реєстраційний номер 01), розташоване по АДРЕСА_1 , а саме будівлі: прохідної літ. А інв.№01031 площею 46 кв. м, спиртосховища літ. Б-2 інв.№01017 площею 495,5 кв. м, складів посуду літ. В інв.№01029 площею 274,5 кв. м та літ.Д-2 інв.№01016 площею 2018 кв. м, майстерні літ. Е інв.№01030 площею 78 кв. м, спирторозлива літ. Г інв.№01032 площею 18,7 кв. м, загальною площею 2930,7 кв. м, вартістю 499 599 грн, у власність держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України;

сплачений судовий збір у сумі 3298 грн стягнути з відповідачів на користь прокуратури Запорізької області.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, заступник прокурора Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що звернення прокурора до суду в цій справі спрямовано на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення незаконно переданого в приватну власність державного майна.

Також, зазначає, що судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування ст. 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ст. 1, 4 Закону України «Про Фонд державного майна України» дійшов помилкового висновку, що Фонд державного майна України є неналежним позивачем.

На думку заявника, місцевий суд внаслідок неправильного застосування положень ст. 19 Конституції України, ст. 319, 321, 326, 388 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», ст. 5 ЦПК України дійшов помилкового висновку про неможливість витребування спірного майна у власність держави.

Крім того, вказує, що судом не взято до уваги висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 та в постанові Верховного Суду від 16.10.2019 у справі №320/4812/15-ц.

Від адвоката Лелікова С.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 та ТОВ «Базіс-Плац» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що прокурор не навів жодних конкретних інтересів держави, які було порушено під час вчинення оспорюваного правочину.

Постанови у справі №320/4812/15-ц, на які посилається прокурор, як на приклад вирішення аналогічного спору, не є повністю аналогічними, оскільки у вказаній справі суд асоціював Фонд державного майна України із власником майна, що не відповідає дійсності. Прокурор заявив позов за власним бажанням, в інтересах того, кого сам вважав, при цьому не виконав умови щодо повідомлення особи, в інтересах якої він подав позов, не скористався правом на підтримання позову при відмові державного органу від позову.

Оскільки Фонд державного майна України надав відзив, в якому зазначив, що його права не порушені, висновок суду про те, що Фонду державного майна України не належить право висування позовних вимог за даним предметом позову, і ці обставини є підставою для відмови в задоволенні позову, є обґрунтованими.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, який вчинив всі дії задля переконання в тому, що він набуває майно в законний спосіб, переконався у наявності всіх документів у продавця, в тому числі рецензії та розпорядчого акту, який був підставою для відчуження, при цьому жодних обмежень на використання та розпорядження майна він не мав, а отже законно заснував ТОВ «Базіс-Плац», статутний внесок якого сформованого за рахунок майна, тією ж самою вартістю, яка була сплачена ОСОБА_1 при придбанні.

Також в обґрунтування своєї позиції наводить висновки по аналогічній справі «Федоренко проти України», яка була розглянута Європейським судом з прав людини 30.06.2006 року.

Посилаючись на вищевказане, представник відповідачів - адвокат Леліков С.О. у відзиві просить суд в апеляційній скарзі прокурору відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що укладення спірного правочину не посягає на цивільні права та інтереси Фонду державного майна України, оскільки він не є власником відчуженого державного майна, а отже йому і не належить право висування вимог цього позову. Крім того, суд першої інстанції зауважив, що прокурором не доведено які саме інтереси держави та яким чином порушені оспорюваним правочином, чи яким інтересам держави та яким чином загрожує оспорюваний правочин, а порушення державних інтересів або загроза такого порушення і є підставою для процесуального представництва прокурора.

Із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися .

Встановлено, що згідно із наказом Міністерства аграрної політики та продовольства № 403 від 01 липня 2013 року «Про припинення державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство» припинено шляхом ліквідації діяльність ДП «Бердянське агроторгове підприємство», зобов`язано голову комісії з ліквідації ДП «Бердянське агроторгове підприємство» Зварійчука В.В. провести інвентаризацію й оцінку майна, коштів та здійснити продаж основних засобів підприємства в установленому законодавством порядку з метою погашення заборгованості (т.1 а.с.156).

Згідно із п.5.1 та п. 5.5. Статуту ДП «Бердянське агроторгове підприємство» майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України (т.1 а.с.34-51).

На підставі заяви ДП «Бердянське агроторгове підприємство» в особі голови комісії з ліквідації Зварійчука В.В. від 22.05.2015 проведено рецензування Звіту про визначення загальної ринкової вартості нежитлових будівель та споруд, загальною площею 2 930,70 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.169-170).

Згідно із загальним висновком рецензії звіт з оцінки нерухомого майна в цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

Протоколом проведення відкритих публічних торгів (аукціону) №1 від 04 вересня 2015 року ОСОБА_1 визначено переможцем аукціону з продажу майна відповідно до лоту 1: нежитлові будівлі та споруди, що належать ДП Бердянське агроторгове підприємство» на праві державної власності, а саме: будівля спиртосховища літ. «Б-2» з електрощитовою літ. «З», загальна площа 495,5 кв. м, інв.№01017; будівля складу посуду літ. «В», загальна площа 274,5 кв. м, інв.№01029; будівля складу посуду літ. «Д-2», загальна площа 2018 кв. м, інв.№01016; будівля майстерні літ. «Е», з електрощитовою літ. «К», загальна площа 78 кв. м, інв.№01030; будівля прохідної літ. «А», загальна площа 46 кв. м, інв.№01031; будівля спирторозливу літ. «Г», загальна площа 18,7 кв. м, інв.№01032; естекада спиртоприймання, інв. №2003; огорожа №1,2,3,6,8,10, інв. №2006; вбиральня літ. «1», інв. №2006-1; місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 499 599 грн (т. 1, а.с.197-198).

18.09.2015 року Державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить ДП «Бердянське агроторгове підприємство» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., зареєстровано в реєстрі за номером 10125 (т.1 а.с.13-17).

Відповідно до пункту 2 договору купівлі продажу нерухоме майно, що є предметом цього позову складається з: прохідної літ. А інв.№01031 загальною площею 46 кв. м, спиртосховище літ. Б-2 інв.№01017 загальною площею 495,5 кв. м, склади посуду літ. В інв.№01029 загальною площею 274,5 кв. м, літ.Д-2 інв.№01016 загальною площею 2018 кв. м, спирторозлив літ. Г інв.№01032 загальною площею 18,7 кв. м, майстерня літ. Е інв.№01030 площею 78 кв. м. Нерухоме майно, що є предметом цього договору, розташоване на земельній ділянці площею 1,0355 га, кадастровий номер :01:014:0013.

Підставою для звернення заступника прокурора до суду із вказаним позовом є відсутність згоди Фонду державного майна України на відчуження спірного нерухомого майна ДП «Бердянське агроторгове підприємство», тому посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України просив визнати недійсним договір купівлі-продажу цього об`єкту, укладений 18.09.2015 року Державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить ДП «Бердянське агроторгове підприємство» та ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ч.1 ст. 215 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 167 ЦК України державне підприємство - це юридична особа публічного права.

Як встановлено законом (частини перша, друга та дев`ята статті 73 ГК України), державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

Державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання, - речового права суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених ГК України та іншими законами (частини перша та друга статті 74, частина перша статті 136 ГК України).

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства (частина друга статті 136 ГК України).

Крім того, ГК України (абзац третій частини шостої статті 73 ГК України) прямо передбачає, що особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України «Про управління об`єктами державної власності».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Стаття 3 цього Закону майно, яке передане державним комерційним підприємствам, відносить до об`єктів управління державної власності.

З огляду на наведене, закон установлює особливості правового статусу державного підприємства як юридичної особи публічного права та особливості правового режиму майна державного підприємства, до яких застосовується спеціальний порядок правового регулювання, в тому числі й щодо управління майном державного підприємства, розпорядження цим майном, що не дає підстав для їх цілковитого ототожнення з правовим статусом юридичних осіб приватного права та порядком регулювання правового режиму майна юридичних осіб приватного права.

Характерною особливістю правового статусу державного підприємства, правового режиму майна цього підприємства є обмеження на рівні закону його (підприємства) правомочності розпорядження щодо окремих видів майна та наявність спеціальних, закріплених окремим законом, правил управління майном державного підприємства, зокрема й правил щодо розпорядження державним майном у спосіб його відчуження.

Так, правила розпорядження майном, що належить державному підприємству на праві господарського відання, передбачають участь у цьому процесі суб`єктів управління об`єктами державної власності, в тому числі Фонду державного майна України.

Зокрема, згідно з підпунктом «и» пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Такий випадок установлено частиною п`ятою статті 75 ГК України, відповідно до якої відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами. Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Фонд державного майна України виступає організатором продажу нерухомого майна в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Кабінет Міністрів України постановою від 6 червня 2007 року № 803 затвердив Порядок відчуження об`єктів державної власності.

Пунктом 6 цього Порядку так само передбачено, що рішення про надання згоди на відчуження, зокрема, нерухомого майна державної власності приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

Для процедури відчуження майна державного підприємства, яке перебуває в процесі ліквідації за рішенням органу, до сфери управління якого воно належить, подібних винятків ГК України чи Закон України «Про управління об`єктами державної власності» не передбачають, а також і не містять норм, які б спеціально уповноважували саме в такому випадку керівництво державного підприємства, комісію з його ліквідації, голову такої комісії та/або орган, до сфери управління якого воно належить, відчужувати нерухоме майно підприємства без погодження з Фондом державного майна України.

Вказаний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду в справі №320/4812/15-ц від 16 жовтня 2019 року.

Колегія суддів, дослідивши обставини справи, надані учасниками справи докази, приходить до висновку, що реалізація майна державного підприємства в процедурі ліквідації за рішенням органу , уповноваженого управляти державним майном, відбулася з порушенням процедури відчуження , а саме - без погодження Фондом державного майна України, тому є підстави для визнання договору купівлі-продажу об`єктів нерухомості (реєстраційний номер об`єкту 01) по АДРЕСА_1 , від 18.09.2015, укладений між Державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вовк І.І., зареєстрований в реєстрі за №10125, недійсним.

Після придбання вищеназваних об`єктів нерухомості, ОСОБА_1 вніс придбані об`єкти нерухомості до статутного капіталу ТОВ «Базіс-Плац».

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на теперішній час власником спірного майна є ТОВ «БАЗІС-ПЛАЦ» ( т.1 а.с.52-59)

Згідно з п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння підлягають задоволенню.

Правове обґрунтування прокурором наявності підстав для витребування майна із чужого незаконного володіння з посиланням на ч.3 ст. 388 ЦК України, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини ( п.7.43 Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що укладення спірного правочину не посягає на цивільні права та інтереси Фонду державного майна України, оскільки він не є власником відчуженого державного майна та прокурором не зазначено порушення державних інтересів або загроза такого порушення, колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

Спірне майно було власністю держави Україна і на праві господарського віддання було закріплене за ДП « Бердянське агроторгове підприємство».

Статтею ст.4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначені суб`єкти управління об`єктами державної власності, до яких відноситься Фонд державного майна України.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Фонд державного майна України забезпечує захист майнових прав держави на території України відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Статтею 4 названого Закону визначено основні завдання Фонду державного майна України, до яких належать: реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності; захист майнових прав державних підприємств, а також державних пакетів акцій (часток), що належать до сфери управління Фонду державного майна України на території України; здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління; державне регулювання у сфері оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Отже, прокурором правомірно пред`явлений позов в інтересах держави в особі Фонду державного майна України.

Колегія суддів погоджується з доводом апеляційної скарги про те, що прокурором при зверненні до суду дотримано вимоги ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки це відповідає фактичними обставинами справи.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор, звернувся до суду з даним позовом, у зв`язку з допущеними порушеннями законодавства при відчуженні спірних об`єктів державної власності, обов`язок поновлення порушених інтересів Держави покладено на Фонд державного майна.

Прокурором у позовній заяві наведено підставу для здійснення ним представництва інтересів держави, та зазначено, у чому полягає порушення цих інтересів та необхідність їх захисту, а також зазначив орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Окрім того, в матеріалах справи наявне повідомлення від 26.12.2017 за №05/1-2092-17 Фонду державного майна України прокуратурою Запорізької області про вжиття заходів представницького характеру шляхом пред`явлення позову в інтересах держави в особі Фонду державного майна до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_1 , ТОВ «Базіс-Плац», третя особа - ДП «Бердянське агроторгове підприємство» про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна (т.2 а.с.53)

Заперечення представника відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Базіс Плац» - адвоката Лелікова С.О. про те, що витребування майна у законного власника та добросовісного набувача спірного майна буде порушувати принцип пропорційності є неприйнятними з огляду на наступне.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

Право держави витребувати державне майно, з огляду на доведену незаконність і безпідставність його відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаного майна і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Повернення у державну власність об`єктів нерухомості, незаконно відчуженого переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

За таких обставин, витребування об`єкту нерухомості, яке належало державі не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності особи.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України прокуратура має право на відшкодування відповідачами в рівних частках суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в справі колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із вимогами п. п 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України №3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір», в редакції чинній на час подання позову , судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, становив 1,5 відсоток ціни позову, що в цій справі, з урахуванням ціни позову - 499 599 грн, складало 7 493,99 грн.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України №3674-VI «від 08.07.2011 Про судовий збір» судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду оплачується, виходячи зі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що у вказаній справі складає 11 240,99 грн.

Таким чином, судові витрати прокуратури у вказаній справі за сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у відповідності до вимог закону повинні були складати 18 734,98 грн.

Разом із тим, прокуратурою Запорізької області за подання позовної заяви сплачено 9 894 грн (т.1 а.с.1), за подання апеляційної скарги - 14 812,64 грн, а всього 24 706,64 грн (т.3 а.с.123).

З урахуванням вимог законності, справедливості та пропорційності, колегія суддів вважає, що з відповідачів підлягає стягненню сплачений прокуратурою судовий збір у розмірі, визначеному законом, а саме - 18 734,98 грн, що складатиме по 6 244,99 грн з кожного.

Разом із тим, колегія суддів роз`яснює прокуратурі Запорізької області положення п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України №3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір», згідно із яким у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору може бути повернута за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року в цій справі скасувати та прийняту постанову наступного змісту:

Визнати недійсним договір купівлі-продажу об`єктів нерухомості (реєстраційний номер об`єкту 01) по АДРЕСА_1 , від 18 вересня 2015 року, укладений між Державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вовк І.І., зареєстрований в реєстрі за №10125;

Витребувати у ТОВ «Базіс-Плац» нерухоме майно (реєстраційний номер 01), розташоване по АДРЕСА_1 , а саме будівлі: прохідної літ. А інв.№01031 площею 46 кв. м, спиртосховища літ. Б-2 інв.№01017 площею 495,5 кв. м, складів посуду літ. В інв.№01029 площею 274,5 кв. м та літ.Д-2 інв.№01016 площею 2018 кв. м, майстерні літ. Е інв.№01030 площею 78 кв. м, спирторозлива літ. Г інв.№01032 площею 18,7 кв. м, загальною площею 2930,7 кв. м, вартістю 499 599 грн, у власність держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України;

Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь прокуратури Запорізької області судовий збір у сумі 6 244,99 грн (шість тисяч двісті сорок чотири гривні 99 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області судовий збір у сумі 6 244,99 грн (шість тисяч двісті сорок чотири гривні 99 копійок).

Стягнути з ТОВ «Базіс-Плац» на користь прокуратури Запорізької області судовий збір у сумі 6 244,99 грн (шість тисяч двісті сорок чотири гривні 99 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 березня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова