ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 646/660/19

провадження № 22-ц/818/3345/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада,

третя особа Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради у Основ`янському районі м. Харкова

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради у Основ`янському районі м. Харкова про визнання права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року, постановлене під головуванням судді Єжова В.А., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради у Основ`янському районі м. Харкова про визнання права користування житловим приміщенням.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням у двокімнатній житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про визнання за позивачкою право користування житловим приміщенням у двокімнатній житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що позивачкою не дотриманий порядок вселення до спірної квартири. ОСОБА_1 не надала доказів наявності письмової згоди всіх членів сім`ї наймача на її вселення до квартири АДРЕСА_2 . Крім того відсутні докази, що позивачка фактично проживала за вищевказаною адресою. Харківська міська рада вважає, що вказаним позовом ОСОБА_1 поліпшує свої житлові умови, не надавши при цьому доказів, що вона має право на таке поліпшення у відповідності до ст.34 ЖК України та перебуває на обліку громадян, які його потребують.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Визнаючи за позивачкою право користування спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази надають можливість прослідкувати та встановити факт того, що позивачка набула право користування житловою площею у спірній квартирі, бо поселилась у неї у якості члена сім`ї свого сина наймача квартири ОСОБА_2 . При цьому відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , - перебуває у комунальній власності, належить Територіальній громаді міста Харкова та знаходиться на балансі Дільниці №59 КП «Жилкомсервіс» Основ`янського району міста Харкова (а.с.14).

Вказана квартира була отримана в якості службової ОСОБА_3 12 травня 1999 року за ордером №098766, виданим на підставі рішення Червонозаводського РВК №125 від 11.05.1999 року на сім`ю з однієї особи.

Рішенням виконкому Червонозаводської районної ради №700 від 28.12.2006 року квартира виключена з числа службових житлових приміщень та із ОСОБА_3 укладений договір найму на це приміщення, відкритий реєстровий рахунок на його ім`я (а.с.18).

Як убачається з довідки Дільниці №59 КП «Жилкомсервіс» Основ`янського району міста Харкова, з 23.02.2000 року ОСОБА_3 був постійно зареєстрований за адресою спірної квартири, а його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою квартири з 13.06.2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 (а.с.25).

ОСОБА_2 був інвалідом за загальним захворюванням опорно рухомого апарату. З 01 березня 2017 року він повторно визнаний інвалідом першої групи, потребував постійного стороннього догляду та стаціонарного лікування (а.с.23).

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була рідною матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.24).

З технічного паспорту та довідки Дільниці №59 убачається, що спірна квартира не має необхідних побутових зручностей, центрального опалення, опалюється газом індивідуально, є ветхою, що підтверджується Рішенням виконкому Червонозаводської районної ради від 17.03.2009 року за №95, згідно якому ОСОБА_3 був прийнятий на квартирний облік за списком першочергового надання житлової площі по категорії «ветхий будинок», який не відповідає санітарним та технічним вимогам (а.с.15).

У зв`язку із необхідністю догляду за тяжко хворим сином, який потребував постійного стороннього догляду, позивачка за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї вселилася у спірну квартиру.

Протягом 2017-2018 років ОСОБА_1 , в інтересах її сина ОСОБА_2 , неодноразово зверталася до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради з питань приватизації її сином квартири АДРЕСА_2 . Проте їй було відмовлено з підстав того, що ОСОБА_2 не визнаний наймачем спірного житла (а.с.30-35).

Рішенням Виконавчого комітету ХМР за № 926 від 12.12.2018 року ОСОБА_2 визнано наймачем двокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_4 , за складом сім`ї одна особа у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 ( а.с.35).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_2 (а.с.27).

Як на підставу позовних вимог про визнання права користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 2007 року у зв`язку з тяжкою хворобою свого сина вона допомагала вести домашнє господарство за адресою постійного мешкання її сина ОСОБА_2 та її колишнього чоловіка ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 . Проте з липня 2010 року за проханням та дозволом ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 , вона почала постійно проживати у спірній квартирі для здійснення їхнього догляду. Після смерті ОСОБА_3 залишилась проживати однією сім`єю зі своїм сином у його квартирі. При цьому ОСОБА_2 був інвалідом першої групи, не міг сам пересуватись та доглядати себе, а тому вона, як член його сім`ї, здійснювала догляд за ним. За його проханням та нотаріальними довіреностями вона зверталась до Харківської міської ради, як власника квартири, для належного оформлення права користування квартирою. Рішенням Виконкому ХМР від 12.12.2018 року ОСОБА_2 був визнаний наймачем двокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2 за складом сім`ї одна особа у зв`язку зі смертю батька ОСОБА_3 . Приватизувати вказану квартиру не встигла у зв`язку зі смертю сина. Після смерті останнього залишилась проживати у квартирі. ОСОБА_1 вважає, що набула право користування житловою площею у спірній квартирі, оскільки поселилась у неї у якості члена сім`ї сина - наймача квартири ОСОБА_2 , інших угод щодо порядку користування житлом між ними не було, тривалий час постійно проживає у квартирі, сплачує обов`язкові платежі, підтримує квартиру, яка є ветхою та вимагає постійного господарчого догляду. У зв`язку з цим, позивачка просила суд визнати за нею право користування вищевказаною квартирою та зобов`язати Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради у Основ`янському районі м. Харкова здійснити її реєстрацію у спірній квартирі.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради у Основ`янському районі м. Харкова здійснити реєстрацію ОСОБА_1 у спірній квартирі не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ст. 4, ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права, позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачка ОСОБА_1 з 06.07.2005 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.9).

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надала Акт від 08 січня 2020 року, складений громадською комісією мешканців будинку АДРЕСА_6 , з якого убачається, що членам комісії відомо, що у ОСОБА_1 був тяжко хворий син інвалід, якому вона фізично та матеріально допомагала кілька років. З літа 2010 року ОСОБА_1 не мешкає за адресою місця своєї реєстрації, а переїхала проживати до сина ОСОБА_4 для постійного догляду за ним у його квартирі по АДРЕСА_7 . З 2010 року ОСОБА_1 постійно проживає у сина. При цьому квартира АДРЕСА_8 останні роки є нежитловою та потребує капітального ремонту. Після смерті сина ОСОБА_4 у 2018 року ОСОБА_1 до зазначеної квартири проживати не поверталася (а.с.73-74).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 син позивачки, проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності та належить Територіальній громаді міста Харкова.

ОСОБА_2 був інвалідом за загальним захворюванням опорно рухомого апарату, тяжко хворів, потребував постійного стороннього догляду та стаціонарного лікування (а.с.76-82).

З 01 березня 2017 року ОСОБА_2 повторно визнаний інвалідом першої групи (а.с.23).

Рішенням Виконавчого комітету ХМР за № 926 від 12.12.2018 року ОСОБА_2 , за заявою ОСОБА_1 , визнано наймачем двокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_4 , за складом сім`ї 1 особа у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 ( а.с.35).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 помер (а.с.27).

Обгрунтовуючи вимоги позовної заяви, ОСОБА_1 вважає, що за нею слід визнати право користування ю квартирою АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК Української РСР).

Питання про те, хто належить до членів сім`ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, слід з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини 1, 2 статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, слід з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріали справи не містять доказів укладення будь-якого договору під час вселення позивачки до спірної квартири. Відсутні також письмові докази згоди ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на вселення позивачки до квартири АДРЕСА_2 .

Натомість доказів щодо існування інших осіб, окрім позивачки, які б доглядали за інвалідом першої групи ОСОБА_2 , вели з ним спільне господарство та діяли від його імені та в його інтересах, - матеріали справи також не містять.

Крім того матеріали справи містять копію нотаріально посвідченої довіреності (а.с.17), якою колишній наймач квартири ОСОБА_3 - батько її сина, уповноважив саме ОСОБА_1 бути його представником з питань приватизації спірної квартири.

Також ОСОБА_2 було видано довіреність на ім`я матері ОСОБА_1 (а.с.20), якою він уповноважив позивачку бути його представником в усіх державних органах, підприємствах, установах, тощо, в тому числі в органах приватизації щодо оформлення та реєстрації його прав на нерухоме майно.

Повноваженнями наданими ОСОБА_1 за вказаною довіреністю охоплюються майже всі сфери забезпечення ОСОБА_2 (державні органи, комунальні служби, Пенсійний Фонд, органи соціального захисту, нотаріат, банки, лікарські установи, МСЕК, тощо).

Наявні у справі докази свідчать про те, що ОСОБА_1 вселилась до спірної квартири як член сім`ї наймачів та за їх згодою проживала з ними як член сім`ї, здійснювала догляд, вела спільне господарство, що відповідно до вимог ст. 65 ЖК УРСР свідчить про набуття нею права користування спірною квартирою.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання за позивачкою права користування квартирою АДРЕСА_2 , - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Реєстрація ОСОБА_1 за іншою адресою не спростовує доводів позивачки про вселення у спірну квартиру в якості члена сім`ї наймача.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 07.10.2020 року.