Постанова

Іменем України

12 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 521/7401/15

провадження № 61-15182св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

позивач - Публічне акціонерне товариство «Юніон стандарт Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Саппортіо»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 рокув складі судді Вовка Є. І. та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 рокув складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Юніон стандарт Банк» (далі - ПАТ «Юніон стандарт Банк», Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії.

Позов обґрунтовано тим, що 10 лютого 2014 року між позивачем та третьою особою Товариством з обмеженою відповідальністю «Саппортіо» (далі - ТОВ «Саппортіо») укладено договір про відкриття кредитної лінії № 07/02-14 (з урахуванням, укладених додаткових угод від 10 лютого 2014 року, а також з № 2 по №12).

Свої зобов`язання позивач виконав повністю, надав позичальнику кредит у розмірі 2 000 000,00 грн у вигляді відновлювальної кредитної лінії (відповідними траншами), за умови його повернення, сплати процентів (щомісячними платежами), а позичальник свої зобов`язання не виконав належним чином, а саме, станом на 06 квітня 2015 року не сплатив на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 1 994 003,83 грн, яка складається з заборгованості: за кредитом - 1 750 000,00 грн; за процентами за користування кредитом - 7 623,29 грн; за процентами за користування простроченою сумою кредиту - 53 709,70 грн, а також з пені за прострочення сплати процентів - 4 520,15 грн та з пені за прострочення сплати кредиту - 178 150,68 грн.

Також на забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед Банком за договором про відкриття кредитної лінії між ПАТ «Юніон стандарт Банк» та відповідачем ОСОБА_1 10 лютого 2014 року укладено договір поруки № 07/02-14-П-1, зобов`язання за яким останній не виконав та не оплатив вказану заборгованість позичальника за договором про відкриття кредитної лінії.

Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком за договором про відкриття кредитної лінії між ПАТ «Юніон стандарт Банк» та відповідачем ОСОБА_2 10 лютого 2014 року укладено договір поруки № 07/02-14-П-2 зобов`язання за яким останній не виконав та не оплатив вказану заборгованість позичальника за договором про відкриття кредитної лінії.

У зв`язку з вищевикладеним, ПАТ «Юніон стандарт Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 1 994 003,83 грн.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Юніон стандарт Банк» щодо припинення його поруки відповідно до договору поруки від 10 лютого 2014 року № 07/02-14-П-1, укладеного з ПАТ «Юніон стандарт Банк», з посиланням на положення статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у сукупності з тією обставиною, що, на його думку, розмір тіла кредиту був збільшений.

ПАТ «Юніон стандарт Банк» подав до суду заперечення на зустрічний позов, в яких зазначав, що за умовами договору про відкриття кредитної лінії № 07/02-14 кредитна лінія була відновлювальна, при цьому, розмір наданого кредиту жодного разу (жодний транш) не перевищував вищевказану суму у 2 000 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року позов ПАТ «Юніон стандарт Банк» задоволено частково. Стягнуто на користь ПАТ «Юніон стандарт Банк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 994 003,82 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконали, ОСОБА_1 не надано доказів того, що надані кредитні транші за договором від 10 лютого 2014 року № 07/02-14 перевищували обумовлену сторонами суму тіла кредиту у розмірі 2 000 000,00 грн та згідно з умовами цього договору сторонами було погоджено надання позичальнику вказаного кредиту саме у вигляді відновлювальної кредитної лінії.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погодилась із висновками суду першої інстанції та виходила із того, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У серпні 2019 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні вимог первісного позову та задовольнити його зустрічний позов.

Також у касаційній скарзі заявник просив зупинити виконання оскаржуваних судових рішень.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що ПАТ «Юніон стандарт Банк» та ТОВ «Саппортіо» без згоди поручителя, що передбачено пунктами 1.5 та 4.5 договору поруки, уклали ряд додаткових угод до договору про відкриття кредитної лінії № 07/02-14 про надання ТОВ «Саппортіо» тринадцяти траншів кредитних коштів, зокрема: першого - 1 000 000,00 грн з відсотковою ставкою 24,0 % річних, другого - 1 000 000,00 грн з відсотковою ставкою 26,0 % річних, й наступних одинадцяти по 500 000,00 грн з відсотковою ставкою 27,0 % річних за користування кредитними коштами, якими збільшили відповідальність поручителя, що в силу положень частини першої статті 559 ЦК України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) є підставою для визнання договору поруки припиненим;

- не врахували, що сума боргу за кредитним договором нарахована Банком довільно без врахування періодів нарахування та сплачених за кредитом платежів і підстав нарахування суми заборгованості;

- безпідставно відмовили у задоволенні клопотання заявника про проведення судово-економічної експертизи у справі;

- не надали детальної відповіді на кожен аргумент наведений у зустрічній позовній заяві та апеляційній скарзі заявника.

На момент розгляду справи Верховним Судом від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

У серпні 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2019 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за вищезазначеною касаційною скаргоюОСОБА_1 , витребувано матеріали справи № 521/7401/15 із Дарницького районного суду м. Києва, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень та надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду із клопотанням про зупинення виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2019 року в задоволенні такого клопотання ОСОБА_1 відмовлено.

У грудні 2019 року матеріали справи № 521/7401/15 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 надіслана до Верховного Суду у серпні 2019 року, то вона підлягає розгляду у порядку визначеному в ЦПК України в редакції до 08 лютого 2020 року

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 лютого 2014 року між ПАТ «Юніон стандарт Банк» та ТОВ «Саппортіо» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 07/02-14 (з урахуванням умов, укладених додаткових угод: від 10 лютого 2014 року, а також з №2 по №12), зобов`язання за яким позивач виконав повністю, надав позичальнику кредит у розмірі 2 000 000,00 грн у вигляді відновлювальної кредитної лінії (відповідними траншами), за умови його повернення, сплати процентів (щомісячними платежами), а позичальник свої зобов`язання за договором не виконав належним чином, а саме, станом на 06 квітня 2015 року не сплатив на користь позивача заборгованість по вказаному кредитному договору в сумі 1 994 003,83 грн, яка складається з заборгованості: за кредитом - 1 750 000,00 грн; за процентами за користування кредитом - 7 623,29 грн; за процентами за користування простроченою сумою кредиту - 53 709,70 грн, а також з пені за прострочення сплати процентів - 4 520,15 грн та з пені за прострочення сплати кредиту - 178 150,68 грн.

Також на забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед Банком за вказаним договором про відкриття кредитної лінії між ПАТ «Юніон стандарт Банк» та ОСОБА_1 10 лютого 2014 року укладено договір поруки № 07/02-14-П-1, зобов`язання за яким останній не виконав, зокрема, не сплатив вказану заборгованість позичальника за договором про відкриття кредитної лінії.

Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед Банком за договором про відкриття кредитної лінії між ПАТ «Юніон стандарт Банк» та відповідачем ОСОБА_2 10 лютого 2014 року укладено договір поруки № 07/02-14-П-2, зобов`язання за яким останній не виконав, а саме, не сплатив вказану заборгованість позичальника за договором про відкриття кредитної лінії.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору;

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі статтею 559 ЦК України (в редакції на момент розгляду справи судом першої інстанції) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя; якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до статті 526, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, в тому числі, у встановлений в ньому строк.

За положеннями статей 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав для стягнення із поручителів заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 994 003,82 грн яка утворилася у зв`язку з неналежним виконанням ТОВ «Саппортіо» взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надано доказів щодо того, що кредитні транші за договором від 10 лютого 2014 року № 07/02-14 перевищували обумовлену сторонами суму тіла кредиту у розмірі 2 000 000,00 грн (в межах, якої заявлені і позовні вимоги, зокрема щодо тіла кредиту), при цьому судом враховано, що згідно з умовами цього договору від 10 лютого 2014 року № 07/02-14 сторонами погоджено надання позичальнику вказаного кредиту саме у вигляді відновлювальної кредитної лінії (у розмірі 2 00 0000,00 грн - пункт 1.1 договору), що не враховано позивачем за зустрічним позовом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами справи, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та виніс законну й обґрунтовану постанову, яка відповідає вимогам статті 382 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ «Юніон стандарт Банк» та ТОВ «Саппортіо» без згоди поручителя уклали ряд додаткових угод до договору про відкриття кредитної лінії № 07/02-14, якими збільшили відповідальність поручителя, тому є підстави для визнання договору поруки припиненим, Верховним Судом відхиляються, оскільки спростовуються наявними у справі доказами.

Аргументи заявника у касаційній скарзі про неправильність наданих Банком розрахунків боргу за кредитним договором від 10 лютого 2014 року № 07/02-14 Верховний Суд також відхиляє, оскільки в процесі розгляду справи заявник не надав свого розрахунку заборгованості, або інших належних доказів, які б підтверджували правильність його доводів.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, який їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, а тому оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик