Провадження № 2/428/2669/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Посохова І.С.,

за участю секретаря судового засідання Колядінцевої П.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Дубової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Оковітова Романа Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Луганського обласного центру зайнятості про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, третя особа - Сєвєродонецький міський центр зайнятості,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Оковітов Роман Володимирович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Луганського обласного центру зайнятості про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, третя особа - Сєвєродонецький міський центр зайнятості.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що позивач з 02.02.1998 року працювала в Сєвєродонецькому міському центрі зайнятості. Відповідно до наказу Луганського обласного центру зайнятості № 245-к від 25.06.2018 року позивача було звільнено з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Сєвєродонецького міського центру зайнятості, у зв`язку зі скороченням штату, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не була нарахована заробітна плата за останній день роботи (25.06.2018 року) та не здійснено повний розрахунок з позивачем. Постановою Луганського апеляційного суду від 17.04.2019 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Сєвєродонецького міського центру зайнятості та стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу по 17.04.2019 року включно.

19.04.2019 року ОСОБА_1 звільнилась з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Сєвєродонецького міського центру зайнятості за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі ст. 38 КЗпП України.

Разом з тим, в день звільнення з ОСОБА_1 не було здійснено повного розрахунку, як вимагає того ст. 47 КЗпП України.

Відповідно до банківської довідки від 08.05.2019 року розрахунок з позивачем здійснювався частинами 22.04.2019 року та 25.04.2019 року, при цьому заробітну плату за 25.06.2018 року відповідачем так і не було сплачено.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був в день звільнення провести з ОСОБА_1 розрахунок та виплатити всі суми, що належать їй від підприємства. Разом з тим, з вини відповідача на сьогодні належні позивачеві кошти повністю не виплачені.

Просив суд стягнути з Луганського обласного центру зайнятості на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 410 грн. 18 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 по день постановлення рішення, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 768, 40 грн.

На виконання ухвали суду від 25.10.2019 представником відповідача Болотським С.В. було надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги відповідач не визнає у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив наступне. Ордер адвоката Оковітова Р.В. виданий 23.10.2019 серії ЛГ № 000922, не є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката Оковітова Р.В. на вчинення дій в інтересах ОСОБА_1 в Сєвєродонецькому міському суді, а позовну заяву про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підписано особою, яка не має права її підписувати, оскільки адвокат Оковітов Р.В. не має повноважень на ведення справи Позивачки в суді.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 410,18 грн. У заяві представник позивача зазначив, що при звільненні 19.04.2019 з ОСОБА_1 не було проведено розрахунок за 25.06.2018 - день, в який видано наказ про звільнення ОСОБА_1 № 245-к, що скасований рішенням Луганського апеляційного суду від 17.04.2019 у справі № 428/8808/18. Проте, в позовній заяві від 23.07.2018 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 просила: 1) поновити на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Сєвєродонецького міського центру зайнятості; 2) стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.06.2018 по день ухвалення судового рішення. До позовної заяви Позивачка додала документи, в тому числі довідку про виплати при звільненні від 25.06.2018 (оригінал документу знаходиться в Луганському ОЦЗ), в якій чітко зазначено, що всі належні їй кошти виплачені по 23.06.2018 включно. Тобто, ОСОБА_1 , знаючи про умови такого розрахунку заробітної плати, не оскаржувала факт раніше.

Позивачка відмовилась звернутися за довідкою про виплати до роботодавця - Сєвєродонецького МЦЗ, тому останній був вимушений привезти довідку до Луганського ОЦЗ. Від ознайомлення під підпис з довідкою Позивачка відмовилася, про що свідчить напис на довідці. Однак, завірену копію довідки ОСОБА_1 отримала та додала до матеріалів позовної заяви від 23.07.2018.

Виходячи зі змісту довідки, Сєвєродонецький МЦЗ нарахував та виплатив Позивачці всі належні їй виплати при звільненні по 23.06.2018 у повному обсязі.

Згідно з табелем обліку використання робочого часу Сєвєродонецького МЦЗ за червень 2018 р. у графі «табельний номер» за номером 2007 відмітка про роботу Позивачки відсутня, так як вийшовши з лікарняного 25.06.2018 вона не надала до бухгалтерського відділу Сєвєродонецького МЦЗ листки непрацездатності, а звернулася до Луганського ОЦЗ. Тобто, ОСОБА_1 до роботи не приступала, покладені обов`язки посадовою інструкцією не виконувала, а отже не працювала, таким чином, робота, яка підлягала оплаті, згідно з законом та умовами колективного договору - відсутня.

Платіжним дорученням від 25.06.2018 № 556 на загальну суму 8251,81 грн. Сєвєродонецьким МЦЗ проведено повний розрахунок з Позивачем (оригінал документу знаходиться у Сєвєродонецького МЦЗ).

Із вищевикладеного слідує, що роботодавець (Сєвєродонецький МЦЗ) виплатив Позивачці всі належні їй кошти за весь відпрацьований час у повному обсязі та у визначений законом строк. Відсутність заборгованості із заробітної плати автоматично спростовує вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 по день постановлення рішення.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 по день постановлення рішення. У разі виникнення спірного питання щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні Позивачка повинна була звернутися до суду у тримісячний строк з дня коли вона дізналася про порушення свого права, а саме з дня коли отримала повний розрахунок - 25.06.2018.

Зважаючи на те, що Позивачкою процесуальний строк для пред`явлення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропущено, тому для його поновлення ОСОБА_1 разом з позовною заявою повинна подати заяву про поновлення процесуального строку, відповідно до вимог ст. 127 ЦПК України, однак цього не зробила.

Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Ця правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 906/194/18. Адвокатом Оковітовим Р.В. такі докази не додані.

Крім того, представником відповідача Болотським С.В. було подано до суду доповнення до відзиву на позовну заяву, в якому зазначено наступне. ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах безпосередньо з Сєвєродонецьким МЦЗ, який вів табель обліку використання робочого часу. Так як 25.06 2018 до роботи вона не приступала, покладені обов`язки посадовою інструкцією не виконувала, а отже не працювала. Робота, яка підлягала б оплаті, згідно з законодавством та умовами колективного договору - відсутня, відповідно вимоги Позивачки щодо стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 410, 18 грн. не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача Оковітов Р.В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача Дубова А.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог. Підтримала доводи викладені у відзиві на позов, просила відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи Сєвєродонецького міського центру зайнятості в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. До суду надіслав пояснення на позовну заяву, в яких просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Луганським обласним центром зайнятості по 25.06.2018 включно. Трудові відносини припинились 25.06.2018 на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 .

Згідно з копією постанови Луганського апеляційного суду від 17.04.2019 року у справі № 428/8808/18 апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - Оковітова Романа Володимировича задоволена. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 січня 2019 року скасовано та ухвалено по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Луганського обласного центру зайнятості про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на професійну правничу допомогу задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Сєвєродонецького міського центру зайнятості з 26 червня 2018 року. Стягнуто з Луганського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 червня 2018 року по 17 квітня 2019 року включно у сумі 80 395 грн. 28 коп. обчислених без урахування податків й інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Луганського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. Стягнуто з Луганського обласного центру зайнятості на користь держави судовий збір у розмірі 1 762 грн.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 вбачається, що 18.04.2019 вона була поновлена на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Сєвєродонецького міського центру зайнятості. 19.04.2019 ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору, згідно зі ст. 38 КЗпП.

Згідно з копією наказу заступника директора Луганського обласного центру зайнятості № 165-к від 19.04.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнена з 19 квітня 2019 року з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії роботодавцями Сєвєродонецького міського центру зайнятості за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю України, умов колективного договору, згідно зі ст. 38 КЗпП України. Виплатити ОСОБА_1 вихідну грошову допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України. Виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 26.06.2018 по 19.04.2019.

Як вбачається з відповіді директора Сєвєродонецького міського центру зайнятості № 13/05-288 від 29.01.2019, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 08.06.2018 року по 23.06.2018 року, а 24.06.2018 року був вихідний день (неділя), у зв`язку з цим, наказ про вивільнення було видано 25.06.2018 року та проведено розрахунок по заробітній платі та лікарняному. 25.06.2018 року ОСОБА_1 до роботи не приступала.

Згідно з довідкою № 13/05-1841 від 25.06.2018, виданою Сєвєродонецьким міським центром зайнятості, ОСОБА_1 дійсно займала посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями в Сєвєродонецькому міському центрі зайнятості по 23 червня 2018 року. При звільненні згідно з наказом № 245-К від 25 червня 2018 року працівнику були нараховані наступні виплати у розмірі 14 623,49 грн.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до п. 2.27 Інструкції № 58 від 29.07.1993 «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 110 17 серпня 1993 року, днем звільнення вважається останній день роботи. Наприклад, трудовий договір з працівником припиняється у зв`язку із скороченням штату працівників 10 жовтня 1993 року є останнім днем його роботи. У трудовій книжці працівника має бути зроблений запис: у графі 1 розділу «Відомості про роботу» ставиться порядковий номер запису, у графі 2 - дата звільнення (10.10.93), у графі 3 записується: «Звільнений за скороченням штатів, п. 1 ст. 40 КЗпП України», у графі 4 зазначається дата і номер наказу (розпорядження) про звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідно встановити факт порушення строків виплати заробітної плати, розмір якої не оспорюється, та наявність вини підприємства у не проведенні такого розрахунку.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що днем першого звільнення позивача ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України було 25 червня 2018 року (день коли виданий наказ № 245-к від 25.06.2018 року), однак розрахунок з нею було проведено відповідачем по 23 червня 2018 року включно без урахування дня звільнення, який вважається останнім днем її роботи.

Після поновлення на своїй посаді на підставі судового рішення позивач звільнилась вдруге 19.04.2019 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідачем був здійснений розрахунок з позивачем, однак знову без урахування останнього робочого дня - 25 червня 2018 року.

Тобто, у відповідача існувала заборгованість перед позивачем ОСОБА_1 із виплати заробітної плати за 25 червня 2018 року на день її остаточного звільнення 19.04.2019, яка так і не була сплачена позивачу, тобто позивачем доведений факт порушення відповідачем строків виплати їй заробітної плати.

З наведеного вище суд доходить висновку, що в даному випадку наявна вина підприємства у не проведенні розрахунку з позивачем в день звільнення, оскільки доказів відсутності вини підприємства або існування будь-яких поважних причин, які б виключали відповідальність підприємства за порушення трудового законодавства, відповідачем суду не надано.

Згідно з довідкою про розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , наданої Сєвєродонецьким міським центром зайнятості б/н, вартість одного дня становить 410, 18 грн.

За таких обставин зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, як нарахована, але не виплачена заробітна плата за 1 робочий день - 25 червня 2018 року.

Посилання представника відповідача на те, що позивачка фактично не працювала та не виконувала своїх трудових обов`язків у цей день, а тому і не мала отримувати за цей день заробітну плату, суд не приймає до уваги, оскільки заробітна плата має бути нарахована працівнику за усі відпрацьовані дні, зокрема і за останній робочий день, яким є день фактичного звільнення та у який позивачка була на роботі у Сєвєродонецькому міському центрі зайнятості, з якого була направлена до Луганського обласного центру зайнятості для отримання трудової книжки та наказу про звільнення.

Посилання представника відповідача на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 03.10.2018, 30.05.2018, 12.09.2019 у справах за позовами працівників до ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» про стягнення заробітної плати та інших виплат суд вважає помилковим, оскільки у наведених постановах Верховного Суду розглядались інші обставини, зокрема не небажання підприємства виплатити працівникам заробітну плату, а неможливість здійснити такі виплати через виникнення обставин непереборної сили, пов`язаних із захопленням невстановленими особами виробничих та адміністративних будівель підприємства, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству у цілому, так і його працівникам. Вказані обставини були підтверджені висновком Торгово-промислової палати України. За таких обставин правова позиція викладена у наведених постановах Верховного Суду не підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення рішення, який підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки по день постановлення рішення має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення, та по день постановлення рішення, тобто за період з 20.04.2019 по 05.10.2020 включно, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Аналогічна правова позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс134.

Середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 становить 212,50 грн., що підтверджується довідкою Сєвєродонецького міського центру зайнятості б/н, розрахованою відповідно до абзацу 3 пункту 4 Порядку.

Отже, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути таким: кількість робочих днів, за які має бути сплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 05.10.2020 року становить 364 робочих дні. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на день ухвалення цього рішення становить 77 350, 00 грн. (212,50 грн. х 364 робочих дні).

За таких обставин, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 410, 18 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 по 05.10.2020 включно у сумі 77 350, 00 грн.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів витрачених нею на правову допомогу у розмірі 3000 гривень, суд зазначає таке.

Стаття 133 ЦПК визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави).

Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така позиція закріплена і у п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у яких судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Зокрема, п. 48 зазначеної вище постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В даному випадку суд вважає, що позивачем доведено факт надання їй правової допомоги, оскільки згідно зі свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 962 від 17.03.2011 адвокат Оковітов Роман Володимирович має право на зайняття адвокатською діяльністю. Згідно з Додатковою угодою № 2 до Договору про надання правової допомоги від 18.07.2018 Оковітов Роман Володимирович надав ОСОБА_1 правову допомогу та отримав від ОСОБА_1 за надання правової допомоги грошові кошти у сумі 3 000 гривень.

За таких обставин суд вважає, що зазначені витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 у повному обсязі.

Твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем строку для пред`явлення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає помилковим з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З аналізу вищенаведеної норми КЗпП України суд доходить висновку, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отже, в даному випадку позивач ОСОБА_1 не пропустила строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки фактичного розрахунку з нею відповідачем на день подання цього позову до суду проведено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 0.0..1 від 23.10.2019 у сумі 768,40 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов адвоката Оковітова Романа Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Луганського обласного центру зайнятості про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, третя особа - Сєвєродонецький міський центр зайнятості, задовольнити.

Стягнути з Луганського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 410 (чотириста десять) грн. 18 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 по 05.10.2020 включно, визначений без утримання податків та інших обов`язкових платежів, у сумі 77 350 (сімдесят сім тисяч триста п`ятдесят) грн. 00 коп.

Стягнути з Луганського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з Луганського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

- позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_2 ;

- відповідач: Луганський обласний центр зайнятості, місцезнаходження: 93412, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, буд. 116, ;

- третя особа: Сєвєродонецький міський центр зайнятості, місцезнаходження: 93412, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, буд. 116, .

Повне рішення складено 09.10.2020 року.

Суддя І. С. Посохов