КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8907/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року у складі судді Соколова О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 11.05.2018 року позивачем керуючись ст. 40 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» через Державну установу «Урядовий контактний центр» Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади, направлено відповідне звернення від 11.05.2018 реєстраційний номер ГР-8109452 особисто Міністру фінансів України Данилюк О.О. з повідомленням, що відповіддю Національного банку України від 26.03.2018 за вих. № 27-0006/16875 його було проінформовано про відсутність у ПАТ «ОТП БАНК» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями у період з 20.07.2007 року до 01.09.2007 року. Станом на зазначений період ПАТ «ОТП БАНК» здійснювало свою діяльність на підставі письмового дозволу на здійснення окремих операцій від 08.11.2006 № 191-1 виданий Національним банком України.

Також, вказано, що листом від 16.05.2018 року Міністерство фінансів України повідомило ОСОБА_1 про те, що звернення направлено на розгляд за належністю до Національного банку України.

Вказані дії Міністерства фінансів України позивачем оскаржено до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2018 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 року рішення суду від 27.08.2018 року залишено без змін.

У зв`язку з неналежним розглядом його звернення позивач вимушений звертатись до суду з метою захисту свого порушеного права та порушення очікуваного сподівання на вжиття належних заходів реагування.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року у задоволені позову ОСОБА_2 , відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зазначено, що судом першої інстанції, не досліджено, не надано оцінку доказам та обставинам справи, не застосовано подану позивачем практику Європейського суду з прав людини, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Інші вимоги ОСОБА_1 в апеляційній скарзі ідентичні з вимогами в позовній заяві.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку (а.с. 7-9), від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 11.05.2018 року позивачем через Державну установу «Урядовий контактний центр» Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади, направлено відповідне звернення від 11.05.2018 реєстраційний номер ГР-8109452 Міністру фінансів України ОСОБА_3 з повідомленням, що відповіддю Національного банку України від 26.03.2018 за вих. № 27-0006/16875 його було повідомлено про відсутність у публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями у період з 20.07.2007 до 01.09.2007. Станом на зазначений період публічне акціонерне товариство «ОТП БАНК» здійснювало свою діяльність на підставі письмового дозволу на здійснення окремих операцій від 08.11.2006 № 191-1, виданого Національним банком України.

Листом від 16.05.2018 Міністерство фінансів України повідомило ОСОБА_1 про те, що звернення направлено на розгляд за належністю до Національного банку України.

Вказані дії Міністерства фінансів України позивачем оскаржено до суду.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2018 року позов ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 . Визнано протиправними дії Міністерства фінансів України щодо перенаправлення звернення позивача до Національного банку України й зобов`язано повторно його розглянути.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018року рішення окружного суду залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є безпідставними та недоведеними.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 40 Конституції України, статей 1, 15, 16, 18, 19 Закону України «Про звернення громадян», статті 5 Закону України «Про інформацію» кожному гарантується право на звернення та отримання вичерпної та обґрунтованої відповіді стосовно порушених питань, крім випадків, що встановлені законами.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадовою або службовою особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Так, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Фактично підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Статтею 25 Закону України «Про звернення громадян» визначено питання відшкодування матеріальних та моральних збитків, завданих громадянину у зв`язку з порушенням вимог цього Закону при розгляді його скарги.

Установлено, що дії відповідача щодо порушення Закону України «Про звернення громадян» не визнавались протиправними.

Стаття 25 передбачає відшкодування збитків громадянину у зв`язку з порушенням вимог цього Закону при розгляді його скарги

У разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, відшкодовують йому завдані матеріальні збитки, громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтовуючи зміст вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що його звернення у суд з позовом викликано зверненням з метою захисту свого порушеного права та порушення очікуваного сподівання на вжиття належних заходів реагування на звернення й йому, як інваліду 2 групи по зору, довелося вживати додаткових заходів з відновлення своїх прав, витрачанням особистого часу. Бездіяльність відповідача вплинула на його законні права та інтереси, законні очікування щодо вжиття заходів й лише у судовому порядку була встановлена бездіяльність відповідача, внаслідок чого позивач поніс душевні хвилювання та психоемоційні навантаження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019року в справі № 916/1423/17 зазначено, що застосовуючи статті 1173,1174 ЦК України суд має встановити: по перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або ос порені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно положень ч.1 ст.15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи , керівники та їх посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, обєднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань) зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти про громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

З матеріалів справи убачається, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2018 року встановлено порушення відповідачем вимог ст.15 Закону України «Про звернення громадян» щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 , визнано бездіяльність відповідача протиправною; визнано протиправними дії щодо перенаправлення звернення ОСОБА_1 до Національного банку України й зобов`язано повторно розглянути відповідне звернення.

Між тим, районний суд належним чином викладеного та встановлених рішенням суду обставин не врахував, залишив поза увагою, що дії відповідача на підставі положень Закону України «Про звернення громадян» визнавалися протиправними.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, районний суд, розглядаючи спір, неправильно застосував закон, який підлягає застосуванню, що є безумовною підставою до скасування судового рішення й ухвалення по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Колегія суддів, визначаючи розмір моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю відповідача, звертає увагу на те, що заявлена позивачем сума на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн., згідно вимог статті 15 Закону України «Про звернення громадян», суперечить засадам розумності та справедливості та є надмірною.

Враховуючи суть позовних вимог, характер та тривалість моральних страждань, заподіяних позивачу порушенням очікуваного сподівання на вжиття належних заходів реагування на його звернення, необхідність звернення за захистом порушених прав, як людини з інвалідністю по зору, з витрачанням особистого часу на поновлення порушених прав, а також характер діяння відповідача, який заподіяв шкоду, колегія суддів визначає розмір моральної шкоди у сумі 1000 грн.

Відповідно до частин першої - другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, зокрема, просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України матеріальну шкоду в розмірі 1 8000 000 грн., що еквівалентно 64 000 дол. США , сплачених ним на погашення кредиту за зобов`язаннями перед АТ «ОТП Банк» за наслідками неправомірних дій чи бездіяльності Міністерства фінансів України, пов`язаними з ненаданням відповіді на звернення (а.с.24-76).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

ОСОБА_1 у відповідності до зазначених норм процесуального права не надано доказів заподіяння йому матеріальних збитків, пов`язаних з протиправними діями та бездіяльністю Міністерства фінансів України щодо належного розгляду його звернення. Згідно даних долучених квитанцій, на які посилається позивач та на підставі яких визначено матеріальні збитки, правовою природою внесених ОСОБА_1 на рахунок АТ «ОТП Банк» коштів, зазначено як сплата кредиту.

У розумінні положень ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» правові підстав до стягнення матеріальної шкоди відсутні.

Позивачем не надано доказів заподіяння йому збитків за наслідками ненадання відповіді на звернення й його перенаправлення до Національного банку України.

Відтак, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення майнової шкоди, завданої неправомірними діями чи бездіяльністю органом влади, є недоведеними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Отже, заявлений по справі позов підлягає частковому задоволенню й з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода, у сумі 1000 грн.

У задоволенні позову в іншій частині слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, у сумі 1000 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: