справа №176/183/20
провадження №2/176/227/20
у х в а л а

26 березня 2020 року Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Волчек Н.Ю.,

з участю секретаря Коршенко М.О.,

представника позивача Дзюба М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, з участю третьої особи Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про скасування наказу та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить скасувати наказ Фонду державного майна України від 27.01.2020 року №144 «Про припинення повноважень в.о. голови правління АТ «ОГХК» ОСОБА_1 та розірвання з ним контракту» та поновити ОСОБА_1 виконуючим обов`язки голови правління Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія».

Ухвалою судді від 31 січня 2020 року по даній справі відкрито провадження та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

06 березня 2020 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, а саме, крім попередніх позовних вимог також, стягнути з Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 6336,10 грн. за кожен робочий день вимушеного прогулу.

24 березня 2020 року від відповідача, Фонду державного майна України, надійшло клопотання про закриття провадження по вищезазначеній справі. Своє клопотання відповідач обґрунтовує тим, що предмет позову пов`язаний із спором фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень. Тобто, спір має особливий суб`єктивний склад (оскарження дій суб`єкта владних повноважень). На думку відповідача, даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, адже підпадає під п.і ч.1 ст.19 КАС України.

25 березня 2020 року знов від відповідача, Фонду державного майна України, надійшло клопотання про закриття провадження по вищезазначеній справі. Своє клопотання відповідач вже обґрунтовує тим, що оскільки предметом спору є наказ Фонду державного майна України від 27.01.2020 року №144 «Про припинення повноважень в.о. голови правління АТ «ОГХК» ОСОБА_2 М, та розірвання з ним контракту, який має статус протоколу загальних зборів акціонерного товариства, тому даний спір є корпоративним, а не трудовим. На думку відповідача, даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і повинен розглядатися господарським судом за правилами Господарського процесуального кодексу України. На підставі ч.1 ст. 255 ЦПК України з посиланнями на позиції Верховного суду та Конституціонного Суду України при розгляді даних категорій справ, просили закрити провадження.

Дані клопотання просили розглядати без участі представника відповідача.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник позивача, адвокат Дзюба М.О., не погодилася із такою позицією відповідача оскільки вона є необґрунтованою нормами чинного законодавства. При цьому зазначила, що позивач не перебуває на публічній службі, тому позовні вимоги не під подають під публічний спір. А в спірному контракті чітко зазначено, що у позивача виникають трудові відносини, між Керівником підприємства та Міністерством промислової політики України, як органом управління майном цього підприємства. Також звертає увагу суду на те, що позивач ОСОБА_1 є найманим працівником та не входить до складу акціонерів. Останній ні є акціонером ні учасником ні засновником.

Суд, розглянувши клопотання представника відповідача, дослідивши матеріали позовної заяви, приходить до наступних висновків.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02.09.2014 року перебував на посаді генерального директора Державного підприємства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на підставі контракту, а в подальшому з 15.11.2016 року по 27.01.2020 року перебував на посаді в.о. голови правління АТ «ОГХК». Наказом ФДМ України №144 від 27.01.2020 року «Про припинення повноважень в.о. голови правління АТ «ОГХК» ОСОБА_1 та розірвання з ним контракту», тобто позивача усунено від виконання своїх обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені в частині першій статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне. По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

У своєму останньому клопотанні відповідач стверджує, що спір повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, просить закрити провадження у справі.

Представник відповідача звертає увагу суду на те, що позовними вимогами у даному позові є скасування наказу Фонду державного майна України від 27.01.2020 року №144 «Про припинення повноважень в.о. голови правління АТ «ОГХК» ОСОБА_2 М ОСОБА_3 та розірвання з ним контракту, який має статус протоколу загальних зборів акціонерного товариства, а отже даний спір є корпоративним, а не трудовим.

Порядок створення та діяльності господарських товариств, одним із різновидів яких є товариство з обмеженою відповідальністю, урегульовано у низці нормативних актів, серед яких Цивільний кодекс України, Господарський кодекс України, Закон України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ «Про господарські товариства».

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України). У товариствах, в яких законом передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього.

У постановах від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц (провадження № 14-613цс) та від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 (провадження № 14-1цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що нормами ЦК України (статті 99, 145, 147, 159, 161), Господарського кодексу України (стаття 89), Закону України «Про господарські товариства» (статті 47, 62, 63), Закону України «Про акціонерні товариства» (статті 52, 58, 59, 60, 61) визначено, що виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників.

Підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) як вищого органу управління товариством або, як зазначено у частині п`ятій статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», укладення з членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.

Усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов`язків або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства відсторонити члена виконавчого органу від виконання ним обов`язків міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим відсторонення відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

З приводу вимоги позивача про стягнення заробітної плати, суд вважає за необхідне зазначити, що така вимога є похідною від вирішення питання правомірності звільнення директора та не може бути розглянута окремо до вирішення первісної вимоги. А оскільки, вони є похідними від вирішення питання звільнення директора, то теж повинна бути вирішена господарським судом, що прямо передбачено чинними процесуальними кодексами.

Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц (провадження № 14-613 цс 18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №145/166/18 Провадження № 14-524 цс19.

У випадку якщо справа підлягає розгляду в порядку іншого судочинства, ніж подано позов, то суд відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі, якщо провадження у справі було відкрито.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин суд вважає, що клопотання відповідача підлягає задоволенню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 5,12,13, 222, 255, 256, 258-261 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Клопотання Фонду державного майна України задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, з участю третьої особи Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про скасування наказу та поновлення на роботі - закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду через суд першої інстанції.

Суддя Жовтоводського міського суду

Дніпропетровської області Н.Ю. Волчек