Провадження № 22ц-824/9563/2020 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

09 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Поливач Л.Д.,-

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами досудового слідства,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 84 294, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувує тим, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 001187 за фактом вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 ЦПК України. Підслідність вказаного кримінального правопорушення визначена за слідчим відділом Оболонського УП ГУ НП у м. Києві. На її думку, цей правоохоронний орган не здійснює досудове розслідування, оскільки підозра нікому не оголошена, обвинувальний акт до суду не направлений, винних осіб не притягнуто до кримінальної відповідальності, та на підставі ухвал слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за її заявами відносно співробітників Київської місцевої прокуратури № 5 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, співробітників Оболонського УП ГУ НП в м. Києві, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365 КК України.

Вважає, що тривала бездіяльність посадових осіб ГУ НП у м. Києві в особі співробітників Оболонського УП ГУ НП в м. Києві, спричинила їй моральну шкоду, яку вона оцінила у розмірі 84 294, 00 грн., через що звернулася до суду із цим позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що місцевим судом не було враховано усіх письмових доказів, наданих на підтвердження її вимог, а також не враховано, що бездіяльністю співробітників Оболонського УП ГУ НП у м. Києві було спричинено їй моральну шкоду, через що вважає оскаржуване рішення незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що процесуальні рішення співробітників правоохоронних органів, на які посилалася позивачка та розцінені нею як їх бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння кримінального правопорушення, може бути предметом оскарження відповідно до правил ст. 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування, у той же час, реалізація позивачкою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки доказів того, що вказаними діями чи бездіяльністю їй було завдано моральної шкоди, у матеріалах справи немає, а ухвали слідчих суддів, на які посилалася позивачка, про задоволення її скарг, свідчать про реалізацію нею передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦК України, всупереч думці позивачки, через що підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 визнана потерпілою у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 001187 за фактом вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 ЦПК України. Підслідність вказаного кримінального правопорушення визначена за слідчим відділом Оболонського УП ГУ НП у м. Києві.

На підставі ухвал слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2018 року, 03 грудня 2018 року, 04 лютого 2019 року були внесені відомості Єдиного реєстру досудових розслідувань №№ 0000764, 0000768, 0000129 за заявами позивачки, відносно співробітників Київської місцевої прокуратури № 5 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, співробітників Оболонського УП ГУ НП в м. Києві, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365 КК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася зокрема на те, що тривала бездіяльність посадових осіб ГУ НП у м. Києві, у вигляді відсутності належного проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, спричинило їй моральну шкоду.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Чинним законодавством України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України, в п. 3, 9 Постанови від 31 березня 1995р. № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, оскільки жодної з перелічених незаконних дій щодо ОСОБА_1 вчинено не було, стаття 1176 ЦК України не підлягає застосуванню у даній справі.

Крім того, позивачкою не було надано суду належних, достатніх і допустимих доказів про те, що діями чи бездіяльністю відповідачів їй була спричинена моральна шкода, та належним чином не обґрунтовано її розміру, а посилання позивачки на бездіяльність співробітників ГУ НП у м. Києві саме по собі не породжує наявність моральної шкоди, а сама лише незгода позивачки з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були нею оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Доводи апелянта про те, що місцевий суд не визначився з мотивами, з яких вона звернулася до суду із цим позовом, а також про те, що місцевий суд належним чином не дослідив наданих нею письмових доказів, які, на її думку, підтверджують зловживання співробітниками ГУ НП у м. Києві владою та службовим становищем, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються належними і допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а також у своїй сукупності повторюють аргументи і доводи, які були викладені у позовній заяві, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: