ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 653/1096/16-ц
Номер провадження: №22-ц/819/446/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Литвиненко В.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Генічеської міської ради Херсонської області на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 04 грудня 2019 рокуу складі судді Берлімової Ю.Г. у справі за позовом Генічеської міської ради Херсонської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Міське житлове будівництво» про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, їх виселення та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року Генічеська міська рада Херсонської області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа КП «Міське житлове будівництво» про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, їх виселення та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що службова квартира є об`єктом комунальної власності територіальної громади м.Генічеська в особі Генічеської міської ради Херсонської області.

24 лютого 2005 року Виконавчий комітет Генічеської міської ради Херсонської області ухвалив рішення № 74 «Про визнання службовою квартири АДРЕСА_1 », яким вказана квартира була визнана службовою та передана на баланс КП «Генічеська ЖЕК-1», що у подальшому було перейменоване на «Міське житлове будівництво».

На підставі рішення Виконавчого комітету Генічеської міської ради Херсонської області від 23 березня 2005 року № 101 службова квартира надана для проживання ОСОБА_1 , як керівнику КП «Генічеська ЖЕК - 1», та члену його сім`ї ОСОБА_2 .

З травня 2007 року шлюб між сторонами розірвано.

6 березня 2012 року ОСОБА_1 припинив трудові відносини з підприємством, а отже втратив право на проживання у службовій квартирі, визначеній для проживання працівникам підприємства.

Добровільно відповідачі звільняти службову квартиру не бажали.

З урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання у спірній службовій квартирі, виселити їх без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 23 вересня 2016 року позов задоволено, визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Зобов`язано зняти з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Генічеської міської ради Херсонської області витрати по сплаті судового збору у розмірі по 2067 грн. з кожного.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 02 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 23 вересня 2016року скасовано і ухвалено нове.

В задоволенні позову Генічеській міській раді відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року касаційну скаргу задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 2 листопада 2016 року та рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 23 вересня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 04 грудня 2019 року у задоволенні позову Генічеської міської ради Херсонської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа КП «Міське житлове будівництво» про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, їх виселення та зняття з реєстрації відмовлено.

В апеляційній скарзі Генічеська міська рада Херсонської області, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідача, осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч.1 ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Статті 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартиру АДРЕСА_1 згідно з рішенням Виконавчого комітету Генічеської міської ради Херсонської області від 24 лютого 2005 року № 74 було включено до числа службових та передано на баланс КП «Міське житлове будівництво».

При цьому судом вірно встановлено, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про позивача, як власника службової квартири, є наслідком зміни законодавства та не приведенням правовстановлюючих документів на цю квартиру у відповідність з цими змінами, однак ці обставини не впливають на обсяг прав позивача, як власника спірного житлового приміщення.

Розпорядженням міського голови за №26/03 від 10 вересня 2003 року на посаду начальника державного комунального підприємства житлово-експлуатаційної контори 1 у м.Генічеськ Херсонської області призначено ОСОБА_1 .

Відповідно доп.1 Переліку категорій працівників, яким можуть бути надані службові жилі приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службове жиле приміщення може бути надано, зокрема, начальнику житлово-експлуатаційної контори.

Згідно ч.1 ст.122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

04 березня 2005 року на засіданні адміністрації та ради трудового колективу третьої особи прийнято рішення розподілити службову квартиру житловою площею 39 кв.м. ОСОБА_1 , про що складено протокол №1, який було затверджено відповідно до приписів ст.118 ЖК України рішенням виконавчого комітету Генічеської міської ради Херсонської області від 23 березня 2005 року № 101.

30 березня 2005 року ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 видано ордер на спірне службове житлове приміщення, відповідальним квартиронаймачем зазначено ОСОБА_1 .

У травні 2007 року рішенням Генічеського районного суду Херсонської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Положеннями ч.2 та ч.3 ст.64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК).

06 березня 2012 року розпорядженням міського голови Генічеської міської ради Пінаєва О.В. № 17 за угодою сторін ОСОБА_1 звільнено з посади начальника комунального підприємства «Генічеська ЖЕК-1».

Протоколом №8 громадської комісії з житлових питань Генічеської міської ради Херсонської області від 11 липня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано такими, що втратили право на користування службовою квартирою АДРЕСА_1 та запропоновано у строк до 19 серпня 2012 року звільнити займану службову квартиру.

У запропонований строк особи службову квартиру не звільнили, про що також свідчить акт обстеження на предмет звільнення квартири від 05 квітня 2013 року.

З матеріалів справи також вбачається, що для ОСОБА_1 , яка постійно проживає у спірній квартирі понад 10 років до часу звернення позивача з наведеним позовом до суду, це житло є єдиним місцем проживання і у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, її право на повагу до житла підлягає захисту.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи і норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, обґрунтовано зауважив у рішенні, що з дозволу відповідних органів місцевого самоврядування відповідачами, а у подальшому ОСОБА_1 самостійно за власний кошт проведено значні та вартісні поліпшення житла, здійснено його переобладнання та перепланування, забезпечено газопостачання спірної квартири.

При розгляді справи судом враховано положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст. 10 ЦПК України, згідно яких суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства».

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення і у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

При цьому формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Судом вірно визначено, що приписи статей 124-125 ЖК визначають, що припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко передбачених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення і таке формулювання закону є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування, а отже її виселення зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд зазначив, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами існування нагальної суспільної необхідності для застосування такого заходу, оскільки не доведено, що таке втручання у право особи на житло буде пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У своїх рішеннях ЕСПЛ зауважує, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 березня 2011 року, «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з достатньою повнотою з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та дослідив надані сторонами докази, яким дав правильну оцінку, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст. 367,374,376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Генічеської міської ради Херсонської області залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 04 грудня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Дата складання повного тексту постанови 1 жовтня 2020 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В.Орловська