ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7444/20 Справа № 192/512/20 Суддя у 1-й інстанції - Щербина Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

02 квітня 2020 року АТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 09 червня 2020 року було здійснено заміну відповідача у зв`язку з реєстрацією шлюбу та зміною прізвища. Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.10.2010 року, що виникла станом на 11 березня 2020 року в загальній сумі 18664 гривні 13 копійок, з яких 11422 гривні 14 копійок заборгованість за тілом кредиту, 2767 гривень 98 копійок - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 3109 гривень 05 копійок нарахована пеня; а також нарахований відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг штраф в сумі 500 гривень (фіксована частина) і в сумі 864 гривні 96 копійок (процентна складова).

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року відмовлено в задоволенні позову АТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ Приватбанк, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Судом першої інстанції не враховано, що відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Відповідачка поставила свій підпис в заяві позичальника й засвідчила те, що вона повністю згодна з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

У даному випадку кредитний договір був укладений шляхом оформлення та підписання анкети-заяви від 24 жовтня 2010 року, в якій визначені всі істотні умови щодо розміру та порядку повернення кредиту і нарахування процентів, штрафних санкцій, що є складовою частиною кредитного договору.

Таким чином, договір укладено у письмовій формі і підписано сторонами та між сторонами виникли правовідносини щодо виконання зобов`язання саме у порядку та спосіб, який визначено договором, і цей факт є доведеним.

Відповідачка відзив на позов не подавала, розмір заборгованості не оспорювала, факту укладення договору, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та правилами, Тарифами не заперечувала, а тому висновок суду першої інстанції про те, що відповідачка не була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами не відповідає дійсним обставинам справи .

Також судом першої інстанції не враховано, що в заяві погоджено відсоткову ставку та штрафи, в ній міститься інформація про отримання позичальником кредитної картки та ПІН.

Судом не звернуто уваги на те, що позичальник отримала кредитний ліміт на кредитну картку та користувалась кредитними коштами, що підтверджується випискою про рух коштів та розрахунком заборгованості. Разом з тим, своїх зобов`язань за договором не виконала, не здійснила своєчасне погашення заборгованості за кредитом, а тому є всі підстави для задоволення позову.

Зазначає, що відсутність заперечень відповідачки щодо заявлених до неї позовних вимог вказує на відсутність спростованих обставин та аргументів, на які посилався позивач.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачкою не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.10.2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 11 березня 2020 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 18 664 гривні 13 копійок, з яких 11 422 гривні 14 копійок заборгованість за тілом кредиту, 2 767 гривень 98 копійок - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 3 109 гривень 05 копійок нарахована пеня; а також нарахований відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг штраф в сумі 500 гривень (фіксована частина) і в сумі 864 гривні 96 копійок (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог банку.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві ОСОБА_1 від 24.10.2010 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24.10.2010 року, посилався на Тарифи банку і Умови та Правила надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (24.10.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З огляду на наведені обставини апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку пені та штрафів.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам, нарахованим по ст.625 ЦК України, то колегія суддів також вважає, що вона не підлягає стягненню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі, їх розмір і порядок нарахування, посилався на зміни внесені 01.04.2019 року до п.2.1.1.2.12. Умов та правил надання банківських послуг, за якими у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України відсотки встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд».

Разом з тим, матеріали справи не містять даних про те, що відповідачка ознайомилася зі змінами до п.2.1.1.2.12. Умов та правил надання банківських послуг від 01.04.2019 року щодо нарахування відсотків за ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд» та що між позивачем та відповідачкою досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних відсотків.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави вважати, що сторони обумовили та погодили договором розмір процентів за ч.2 ст.625 ЦК України, тому позовні вимоги про стягнення процентів, розрахованих по ст.625 ЦК України, не підлягають задоволенню.

Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідачки заборгованості по тілу кредиту, то колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції неправильним з огляду на таке.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 24.10.2010 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору та наявності у відповідачки заборгованості за вказаним договором, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» було надано до суду першої інстанції розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Витяг з тарифів банку, копію паспорта відповідачки.

Як вбачається з матеріалів справи, анкета-заява від 24.10.2010 року містить анкетні дані ОСОБА_1 , її контактну інформацію, вид картки, яку вона бажала оформити кредитка «Універсальна», бажаний кредитний ліміт 2000 грн.

За таких обставин, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що із наданої позивачем Анкети-заяви не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідачка уклала з банком саме кредитний договір, враховуючи відсутність обраного виду картки та розміру кредитного ліміту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

ОСОБА_1 свої обов`язки за кредитним договором № б/н від 24.10.2010 належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості, зокрема, за простроченим тілом кредиту в сумі 11422,14 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка користувалася картковим рахунком та кредитними коштами.

ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву та апеляційну скаргу не подавала. Із заявою про застосування строків позовної давності ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції не зверталася.

Власного розрахунку заборгованості не надала та не спростувала розрахунок заборгованості за тілом кредиту, наданий позивачем.

При цьому, саме на суд покладено обов`язок по визначенню розміру заборгованості, який підлягає стягненню за рішенням суду.

За таких обставин, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави ставити під сумнів розрахунок заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 11422,14 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повну відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Зважаючи на вищенаведені положення законодавства, відомості, що містяться в Анкеті-заяві та розрахунки заборгованості, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 24.10.2010 року у розмірі 11 422 грн. 14 коп., що становить заборгованість за тілом кредиту.

В частині стягнення заборгованості за відсотками, пені та штрафу позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем належним чином не доведені.

Рішення місцевого суду не відповідає встановленим у справі обставинам та вищенаведеним нормам матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі: (розмір заявлених вимог 18664,13 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню 11422,14 грн (61.27%), 2102 грн. - сума сплаченого судового збору х 61,27% = 1287,90 грн.

Крім того, до суду апеляційної інстанції АТ КБ «ПриватБанк» сплатило 3153 грн, а тому за подання апеляційної скарги з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам 1931,84 грн (3153 х 61,27%).

Таким чином, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, зважаючи на результат розгляду апеляційної скарги, пропорційно задоволеним вимогам з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк підлягають стягненню судові витрати в розмірі 3219 грн. 74 коп.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк () заборгованість за кредитним договором б/н від 24.10.2010 року у розмірі 11 422 грн. 14 коп., що становить заборгованість за тілом кредиту.

В задоволенні інших вимог акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк судові витрати у розмірі 3219 грн. 74 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 07 жовтня 2020 року.

Судді: