У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.09.2020 Справа №2-к-2/09

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі:

Головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Мотиль Б.І.

скаржника ОСОБА_1

представника Тернопільського міського відділу ДВС

Південно-Західного міжрегіонального управління

Міністерства юстиції Гнатюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), у якій просить скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В., від 15 травня 2020 року про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні ВП 21932673, відкритому за виконавчим листом №2-к-2, виданим 16.06.2009 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, де він є боржником.

В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 01 липня 2020 року, при перетині ним державного кордону України в пункті пропуску «Рава-Руська», з метою виїзду на роботу за кордон, зокрема в Польщу, йому було повідомлено, що постановою головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. від 15 травня 2020 року, ОСОБА_1 заборонено виїзд закордон. Скаржник вважає спірну постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню. Так, державним виконавцем не було доведено факту ухилення ним від виконання зобов`язань, які виникли згідно рішення суду у справі щодо сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час є повнолітнім. Факт того, що ОСОБА_1 не допускав ухилення від виконання зобов`язання, визначеного вказаним рішення суду, встановлено ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 20.11.2017 року, якою було ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2011 року у справі за поданням державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 та у задоволенні подання, відмовлено. Крім того зазначив, що згідно п.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» № 2234-VIII від 07 грудня 2017 року, який набрав чинності 06 лютого 2018 року, підставою для винесення державним виконавцем постанови, зокрема протимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, є наявність заборгованості по сплаті аліментів на момент винесення, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці. Проте скаржник вважає, що згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Також зазначає, що тимчасові обмеження в праві є обмеженням прав особи. Оскільки, Законом України від 07.12.2017 року введені обмеження прав фізичної особи, зокрема, у праві виїзду за межі України та праві керування транспортними засобами, підставою для застосування котрих є наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, тому вважає, що такі обмеження можуть застосовуватись, якщо вказана заборгованість виникла лише після 06 лютого 2018 року. У постанові державного виконавця про встановлення тимчасових обмежень від 15 травня 2020 року вказано, що заборгованість за аліментами у ОСОБА_1 виникла за період з 15 жовтня 2010 року по 01 грудня 2016 року в сумі 123 560, 92 грн. Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це достатніх підстав.

ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити.

Представник Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. в судовому засіданні вважає, що постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України від 15 травня 2020 року, у виконавчому провадженні ВП 21932673 є законною, а тому у задоволенні скарги просить відмовити.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2009 року у справі №2-к-2/09, визнано рішення Окружного Суду в м.Катовіце (Республіка Польща) від 29.12.2003 року про стягнення із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_1 ) на користь неповнолітнього сина сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , аліментів, у розмірі по 815 грн. 21 коп., що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 350 польських злотих, щомісяця починаючи з 20 січня 2004 року.

В порядку виконання вказаного судового рішення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 26 листопада 2009 року видано виконавчий лист №2-к-2/2009.

З метою примусового виконання виконавчого листа №2-к-2/2009 від 26 листопада 2009 року, 15 жовтня 2010 року державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №21932673.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2011 року встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_1 до виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2009 року.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 20.11.2017 року скасовано ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2011 року у справі за поданням державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні подання - відмовлено.

Із наданих суду копій матеріалів виконавчого провадження, зокрема актів нарахування заборгованості по аліментах від 15.10.2010 р.,01.02.2011 р., 01.07.2011 р., 01.11.2012 р. 27,06.2013 р., 03.12.2015 р., розрахунків заборгованості по аліментах від 31.05.2016 р. та 15.05.2020 р., встановлено, що у боржника ОСОБА_1 , станом на 01.12.2016 року наявна заборгованість по аліментних платежах в сумі 123 650,92 грн., розрахунок проведений із січня 2004 року.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2016 року, яка набрала законної сили, задоволено подання державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Визначено частку ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 - в розмірі 1/6 її частини.

Згідно протоколу №226679 проведення електронних торгів від 10.01.2017 р., щодо реалізації 1/6 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , торги не відбулися через відсутність допущених учасників торгів.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України передбачено одну з основних засад судочинства - обов`язковість виконання рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частина 8 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч.9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» № 2234-VIII від 07 грудня 2017 року, який набрав чинності 06 лютого 2018 року, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови у тому числі: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Крім цього, частиною 2 зазначеної статті Закону передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до п.4 Розділу ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або)розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно ч.4 ст. 11 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 03.07.2018 р. N 2475-VIII), строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених п. 1-4 ч. 9, ч. 14 ст. 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Із матеріалів виконавчого провадження та пояснень державного виконавця з`ясовано, що заборгованість по аліментах нарахована ОСОБА_1 за період часу, з січня 2004 року по 01 грудня 2016 року, що підтверджено розрахунками заборгованості боржника, здійсненими державним виконавцем.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 вказаного Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - ухилення громадянина України від виконання ним зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події, тощо).

В силу вимог ст..13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. При чому згідно з частиною 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v. Bulgaria від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

З огляду на вищенаведене можна дійти висновку, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника без встановлення факту ухилення від виконання зобов`язань не буде відповідати одному із критеріїв, визначених ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, за яких обмеження права на свободу пересування може бути виправдане.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Суд розглянувши матеріали поданої скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, а також матеріали виконавчого провадження, вважає її підставною, такою, що підлягає до задоволення. Відтак вважає, що слід визнати неправомірними дії головного державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. щодо винесення нею постанови від 15 травня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України, а також скасувати її. При цьому, суд зазначає, що державним виконавцем при дослідженні питання винесення спірної постанови не доведено її обґрунтованість, а саме не надано доказів умисного ухилення боржника від сплати аліментів, покладених на нього судовим рішенням. Також, суд зазначає, що як свідчать матеріали виконавчого провадження, державним виконавцем 18 лютого 2011 року було описано майно боржника, а саме 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , яку в подальшому було передано на реалізацію шляхом проведення електронних торгів 10.01.2017 року, проте останні не відбулись у зв`язку із відсутністю учасників торгів. Таким чином, зазначене свідчить, що боржником не вчинялись дій, які б свідчили про його ухилення від виконання судового рішення, і саме винесення спірної постанови державним виконавцем зумовить його виконання. Крім цього, суд зазначає, що як свідчать матеріали виконавчого провадження, заборгованість боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів розрахована державним виконавцем станом на 01.12.2016 року в сумі 123 650,92 грн. та виникла у нього із січня 2004 року, нарахування аліментних платежів йому припинилось з грудня 2016 року, тобто не виникла на момент набрання чинності ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» № 2234-VIII від 07 грудня 2017 року.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447-453 ЦПК України, суд ,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - задовольнити.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. щодо винесення нею постанови від 15 травня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України стосовно ОСОБА_1 .

Скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 15 травня 2020 року, якою встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №2-к-2, виданого 16.06.2009 року.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Тернопільської області, шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 28 вересня 2020 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан