Єдиний унікальний номер справи 369/2839/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на наступне:

Під час спільного подружнього життя у сторін народився син ОСОБА_3 , 2004 року народження. З лютого 2018 року син проживає разом позивачем та перебуває на його утриманні. Для забезпечення повноцінного та всебічного розвитку дитини є необхідним стягнення аліментів в розмірі ј частини всіх доходів відповідача, оскільки вона як мати зобов`язана разом з позивачем утримувати дитину. Просив суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року позов задоволено частково. Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 27 лютого 2020 року. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, ухвалення його з неповним з`ясуванням обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу обґрунтував тим, що судом не прийнято до уваги факт перебування відповідача у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Окремо посилався на те, що дитина проживає разом із батьком за власним бажанням та за попередньою взаємною згодою батьків. Після розірвання шлюбу дитина проживала разом із відповідачем, протягом цього часу відповідач утримувала сина самостійно, а позивач участі у вихованні сина не приймав, матеріальної допомоги не надавав. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким присудити до стягнення з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Положеннями ст.180 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду із відповідним позовом.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів судом має бути враховане: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

В ході розгляду справи судом першої інстанції була належним чином встановлена наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання сина.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

З апеляційної скарги вбачається, що апелянт погоджується як з обов`язком сплати аліментів, так і з часом, з якого вони повинні стягуватися, оспорюючи фактично лише їх розмір. При цьому жодного доказу, який би доводив його позицію щодо невідповідності встановленого при вирішенні справи розміру таких аліментів до суду представлено не було. Наведені у скарзі доводи не є ні перешкодою для стягнення аліментів на утримання дитини, ні належним обґрунтуванням невідповідності їх розміру. Апелянт не представив до суду належних доказів існування обставин, які обґрунтовують необхідність зменшення визначеного судом розміру аліментів. Фактично позиція апелянта ґрунтується виключно на твердженні про надмірність присуджених до стягнення аліментів, обґрунтованість якого належним чином доведена не була, відтак вона не може бути прийнята судом.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду й невідповідності визначеного судом першої інстанції розміру аліментів вимогам законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення життєвих потреб та гармонійного розвитку дитини, однак не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час такий мінімальний розмір не є орієнтиром їх достатності. Крім того наявність будь-якого спору між батьками не скасовує обов`язок батьків щодо утримання дитини та не може впливати на порядок визначення розміру аліментів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що зазначені в апеляційній скарзі доводи апелянта не доводять незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного рішення суду. Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи відповідно до наявних у ній на час розгляду матеріалів та представлених сторонами доказів, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, рішення є законним та обґрунтованим, правові підстави для його скасування чи зміни відсутні, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько