Справа № 539/2047/20
Провадження № 2/539/896/2020
06 жовтня 2020 року Лубенський міськрайонний суд
в складі: головуючого - судді Даценка В.М.,
при секретарі - Джадан І.В.,
з участю представника позивача - адвоката Ринденка О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лубнах в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.
В позові вказав, що 16.06.2019 року він надав у борг відповідачеві кошти в сумі 8000 доларів США, які останній мав повернути до 15.12.2019 року.
Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, і на його неодноразові звернення останній не реагує.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ринденко О.А. позов підтримав, просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідов, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.
На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів.
Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З`ясувавши обставини справи дослідивши докази в порядку заочного провадження, заслухавши представника позивача, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково з наступних підстав.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 16.06.2019 року укладено договір позики, згідно якого позивач надав у борг відповідачеві кошти в сумі 8000 доларів США, які останні зобов`язався повернути у строк до 15.12.2019 року, що підтверджується відповідною розпискою, написаною власноруч відповідачем, яка мається в матеріалах справи (а.с.9)
Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16.
Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Такі правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18.
Таким чином, позика підлягає стягненню в валюті позики - доларах США.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Тож, між сторонами існують договірні відносини з позики, і позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростували факт укладення між сторонами договору позики, дійсність його умов та передачі коштів, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики від 16.06.2019 року слід задовольнити та стягнути з відповідача в користь позивача 8000 доларів США.
Також суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України та погоджується з розрахунком позивача (а.с.11) про стягнення з відповідача нарахованих 3% річних в сумі 3662,58 гривень.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Аналогічні правові висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Щодо судових витрат за надання правничої допомоги та сплати судового збору суд зазначає наступне.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Згідно з положенням пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, згідно з квитанцією №10 від 11.07.2020 року (а.с.1) сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 2469,10 гривень.
Дані судові витрати слід стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в сумі 2210 гривень 26 копійок.
Крім цього, представником позивача по справі був адвокат Ринденко О.А., який діяв на підставі ордеру серії КС № 120789 та договору про надання правничої допомоги від 27.02.2020 року (а.с.14-15).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд, приймаючи до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.
Аналогічні правові висновки викладені у Додатковій постанові Велика Палата Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що реально підтвердженими витратами на правничу допомогу є представництво в суді в межах одного судового засідання та правнича допомога, пов`язана з написанням позовної заяви.
Такі витрати, на думку суду, складають 5000 грн 00 коп.
В зв`язку із частковим задоволенням позову, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, пов`язані з правничою допомогою, в сумі 4476 гривень 04 копійки.
Керуючись ст.ст.4-13, 141, 174-181, 209-250, 258, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення коштів за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики від 16.06.2019 року в сумі 8000 (вісім тисяч) доларів США та 3662 гривень 58 копійок 3% річних від за прострочення виконання зобов`язання.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 4476 гривень 04 копійки та судовий збір в сумі 2210 гривень 36 копійок.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за письмовою заявою, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення, а за заявою учасника справи, якому заочне рішення не було вручене у день його проголошення - за його письмовою заявою, поданою протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Полтавського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду В.М. Даценко