Справа №403/52/20
Провадження №2/403/76/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2020 року Устинівський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого: Годованець І. А.

при секретарі: Дорошенко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Устинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,- В С Т А Н О В И В :

Позивачем ОСОБА_1 подано до суду позов до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивуються, тим, що у разі набуття права власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що перебували у власності іншої особи, припиняється право власності цієї особи на земельну ділянку, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать на праві власності новому власнику. До особи, яка набула право власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про день та час судового розгляду справи по суті повідомлена належним чином, заяви про відкладення судового засідання не подано. У судове засідання представник позивача (адвокат) Коробєйніков Антон Вікторович не з`явився, подав письмову заяву про проведення судового розгляду справи по суті у його відсутність, просить задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про день та час судового розгляду справи по суті повідомлений належним чином, заяви про відкладення судового засідання не подано. У судове засідання представник відповідача (адвокат) Шепеленко Анастасія Олександрівна не з`явилася, подала письмову заяву про проведення судового розгляду справи по суті у відсутність сторони відпаовідача.

Ознайомившись з матеріалами справи, судом встановлено наступні обставини.

Статтею 3 СК України встановлено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (ч.1 ст.2 СК України).

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» за №11 від 21 грудня 2007 року судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція передбачена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснються у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України (ч.3 ст.370 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно з п.п.22,25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за №11 від 21 грудня 2007 року судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. При поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Таким чином, у разі, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, особа (співвласник), яка зацікавлена в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації звертається до суду із позовом на підставі ст.364 ЦК України. Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ подружнього майна, судом визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 19 червня 2014 року, а справу провадженням закрито. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя на майно, вартістю: житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 - 35059.00 грн., диван - 600.00 грн, кольоровий телевізор "Орізон" - 800.00 грн., холодильник "Норд" - 700.00 грн., газову плиту "Електра" - 300.00 грн., стіл - 30.00 грн., меблеву стінку - 900.00 грн., килим - 200.00 грн., килим - 200.00 грн., кухонну стінку - 500.00 грн., крісло - 300.00 грн., крісло - 300.00 грн., всього на суму 39889.00 грн. Визнано за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності подружжя на майно, вартістю: на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - 17529.50 грн. Визнано за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя на майно, вартістю на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - 17529.50 грн. ОСОБА_1 в рахунок компенсації ОСОБА_2 за 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 35059.00 грн., сплатила та передала до підписання мирової угоди ОСОБА_2 грошову суму 17529 (сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять дев`ять тисяч) грн. 50 коп., що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від 19 червня 2014 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на майно, вартістю: житловий будинок з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - 35059.00 грн. Визнано за ОСОБА_2 право власності на майно, вартістю: диван - 600.00 грн, кольоровий телевізор "Орізон" - 800.00 грн., стіл - 30.00 грн., килим - 200.00 грн., кухонну стінку - 500.00 грн., крісло - 300.00 грн. всього на суму 2430.00 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на майно, вартістю: холодильник "Норд" - 700.00 грн., газову плиту "Електра" - 300.00 грн., меблеву стінку - 900.00 грн., килим - 200.00 грн., крісло - 300.00 грн., всього на суму 2400.00 грн. ОСОБА_2 в рахунок компенсації ОСОБА_1 за стіл, вартістю 30.00 грн., сплатив та передав до підписання мирової угоди ОСОБА_1 грошову суму 15 (п`ятнадцять) грн. 00 коп., що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_1 від 19 червня 2014 року. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Пунктом 6 ст.3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, серія: ІІІ-КР; №031966, виданого 09 жовтня 2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Димитровської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області за №45від 29 грудня 1993 року встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 2163,5 кв.м, розташованої у АДРЕСА_1.

Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ подружнього майна, судом визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 19 червня 2014 року, а справу провадженням закрито. Частиною 1 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Частинами 1,2 ст.377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Частиною 1 ст.120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Пунктом «е» ст.141 ЗК України встановлено, що підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Таким чином встановлено, що відповідно до ст.ст.120,125 ЗК України, у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Встановлені обставини узгоджуються із правовою позицією Верховного суду України викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року, справа № 6-2225цс16, у постанові від 11 лютого 2015 року, справа № 6-2цс15, та правовою позицією Верховного Суду у постанові від 26 грудня 2019 року, справа №364/515/19, що придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду - новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 4 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У разі переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти. Таким чином, у ОСОБА_1 право на земельну ділянку виникло з моменту набуття права власності на будинок, тобто, з часу державної реєстрації права власності на будинок, тобто, з 03 липня 2014 року. Таким чином, на підставі досліджених судом письмових доказів, судового рішення, яким набрано законної сили в установленому законом порядку, та відповідно до вищезазначених правових норм Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Земельного кодексу України встановлено, що внаслідок переходу за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами (надвірні споруди), право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на розташованих на ній об`єктів нерухомого майна. Для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що належить на праві власності ОСОБА_1 , згідно кадастрового плану та акту визначення та погодження меж землекористування, визначена площа земельної ділянки: площею 0,2163 га, з цільовим призначенням: для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на житловий будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту на підставі ч.2 ст.331 ЦК України та ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», особа стає власником нерухомого майна, а в разі застосування ст.120 ЗК України, відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомого майна права власності на земельну ділянку. ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 07 липня 2014 року, а отже ОСОБА_1 набуто і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване це нерухоме майно без зміни її цільового призначення. При виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. У ОСОБА_1 відсутні інші способи захисту цивільних прав та інтересів, чим відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, може бути визнання у судовому порядку права власності на земельну ділянку. При встановлених обставинах, позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку підлягають задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. За заявою позивача ОСОБА_1 судові витрати не стягуються (не відшкодовуються) на її користь з другої сторони.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН: НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку, площею 0,2163 га, кадастровий номер: :51:000:0027, за цільовим призначенням для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (надвірні споруди), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

За заявою позивача ОСОБА_1 судові витрати не стягуються (не відшкодовуються) на її користь з другої сторони.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Кропивницького Апеляційного суду.

Суддя: І. А. Годованець