Провадження № 2/537/446/2020
Справа № 537/721/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.09.2020 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Хіневича В.І., за участю секретаря судового засідання Гавриш А. Ю., за участі: позивача ОСОБА_1 , представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представника відповідачів ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням та виселення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , згідно якої прохав суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловою квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та виселити відповідачів із вказаної житлової квартири. Вирішити питання про виклик в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .. Судові витрати прохав покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову вказав, що між ним - ОСОБА_9 та відповідачем - ОСОБА_10 12.09.1992 року було зареєстровано шлюб в палаці шлюбів м. Кременчука. Під час їх спільного проживання, як подружжя, його мати ОСОБА_7 придбала житлову квартиру по АДРЕСА_1 та подарувала йому, за договором дарування від 12.08.2002 року.

В подальшому, відносини між ним та відповідачем ОСОБА_10 погіршились та з серпня 2012 року вони стали жити окремо, а за рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 03.01.2013 року шлюб між ними було розірвано. В свою чергу, він в подальшому одружився з ОСОБА_11 та став мешкати разом із нею та донькою ОСОБА_12 , 2007 року народження, по орендованим квартирам.

На теперішній час він повідомив відповідачів про те, щоб вони добровільно знялись з реєстрації належної йому на правах власності житлової квартири по АДРЕСА_1 , але відповідачі з реєстрації не знялися та до цього часу продовжують проживати у належній йому житловій квартирі та чинять перешкоди у користуванні його майном. Відмова відповідачів у знятті з реєстрації усіляко перешкоджає йому користуватись належним йому майном. Він, фактично маючи у власності житлову квартиру, вимушений орендувати житло. Зазначені обставини можуть підтвердити свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Вважає, що він як одноособовий власник має всі передбачені законом права вимагати усунення будь-яких порушень права власності.

Відповідачі вселились у спірну квартиру, як члени сім`ї власника житлової квартири і набули право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

На підставі викладеного прохає позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 02.04.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строку на усунення виявлених недоліків.

16.04.2020 року позивач усунув виявлені недоліки, позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

10.06.2020 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив, згідно якого із позовними вимогами остання не погоджується, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Позивачем не надано до суду ніяких доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням. Та обставина, що позивач є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для їх виселення, які там правомірно проживають. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, яке вони отримали за спільного життя з ОСОБА_9 . А тому вважає, що вони мають право користування займаним приміщенням у спірній квартирі, оскільки вона - ОСОБА_13 та їх син - ОСОБА_5 були вселені на законних підставах за згодою наймача квартири (в подальшому власника квартири) позивача, як члени сім`ї (дружина та його син), який на той час був зареєстрований за спірною адресою, як неповнолітній за адресою реєстрації батьків.

Крім того, вказала, що на виконанні Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебувало виконавче провадження № 61010209 із виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.11.2019 по справі № 537/3278/19 про усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою, яке державним виконавцем в присутності позивача було виконано, а саме передано ключі від домоволодіння, а виконавче провадження завершено, про що свідчать відповідні відомості з Автоматизованої системи виконавчих проваджень.

Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами право на захист своїх прав, шляхом пред`явлення вказаного позову, а саме не доведена потреба ОСОБА_14 повторно просити про захист свого права, яке вже судом відновлено за його вимогою, не доведено існування обставин, наведених у позові, про існування перешкод зі сторони відповідачів, адже такі обставини спростовуються наданими позивачем доказами. Водночас, позивачем не ставиться питання надання відповідачам іншого житлового приміщення, а за відсутності цих вимог з урахуванням того, що їй з сином немає більше де проживати, вважає, що позовні вимоги є незаконними та безпідставними.

25.08.2020 року від позивача ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення до позовної зави, згідно яких, позивач, посилаючись на обставини встановлені у рішенні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05.11.2019 року, в цивільній справі № 537/3278/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном, що набрало законної сили, в тому числі і на показання свідків ОСОБА_7 свідка ОСОБА_8 вказав, що враховуючи, що вказаним рішенням підтверджено всі обставини, які є підставою заявлення позовних вимог, тому допитувати вказаних свідків, витребувати докази немає необхідності і є всі підстави для розгляду справи по суті.

Також, послався на позиції Верховного суду викладені у постанові від 14.08.2019 року № 702/101/18 та викладену у постанові від 16.01.2019 року в справі №243/7004/17-ц, провадження №61-25371св18.

Тож, прохав врахувати додаткові пояснення та задовольнити позов у повному обсязі.

23.09.2020 року від представника відповідачів ОСОБА_6 надійшли письмові пояснення, згідно яких останній прохав відмовити позивачу у задоволені позовної заяви за недоведеністю посилаючись на правові висновки, що викладені: у Постанові Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 439/497/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, у Постанові Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 324/783/18, у Постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц, провадження № 61-8142св18, у Постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 369/9908/15-ц, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, у Постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 754/613/18, а також на статтю 8 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» та рішення ЄСПЛ п.36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії», п.44 у рішенні від 02.12. 2010 року у справі «Кривіцка та Кривіцкий проти України».

Тому, беручи до уваги встановлені в процесі розгляду справи обставини, а в першу чергу пояснення позивача стосовно відсутності будь-яких обмежень його у володінні, користування розпоряджання належним йому майном, а також його тверджень, що він має безперешкодний доступ до спірного домоволодіння, має можливість безперешкодно пересуватись та користуватись зручностями спірної квартири, твердження що на момент розгляду судом спору відсутні жодні обмеження або перешкоди зі сторони відповідачів для здійснення ним права власності, вважає, позивачем не наведено суду переконливих доказів, які б вказували, що саме своїми діями відповідачі порушують його права, які у свою чергу мають бути захищені судом та відповідно відновлені.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та прохав задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях. Суду пояснив, що після припинення сімейних відносин з відповідачем ОСОБА_4 він проживав в орендованому житлі. Наразі у нього є інша сім`я та йому матеріально складно винаймати житло, а враховуючи, що його син відповідач ОСОБА_5 повнолітній та працює, а відповідач ОСОБА_4 також працює, має матір у якої є житло у власності, яке остання здає в оренду, вважає, що відповідачам слід самостійно вирішувати житлове питання, оскільки він, як власник житла, розпорядився та попрохав відповідачів знятися з реєстрації та покинути займане ними багато років житло, так як має намір проживати там зі своєю новою сімєю. Відповідачі самостійно не знімаються з місця реєстрації за даною адресою та не звільняють квартиру, що порушує його права та не дають можливості заселитися з новою сімєю та користуватися нею.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позовні вимоги підтримували та прохали задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні вказала, що з позивачем було узгоджено, що після розірвання шлюбу він забирає автомобіль, а вона з дітьми залишається жити у його квартирі, яку в подальшому він переоформить на них. Позивач, крім аліментів, ніяким чином не допомагав ні у вихованні, ні матеріально, з дітьми не спілкувався, до додому побачитися з дітьми не приходив. Жодних претензій чи пропозицій всі ці роки не пред`являв. Вона з дітьми а наразі з сином проживала всі ці роки у квартирі позивача, сплачувала за комунальні послуги та належно утримувала майно. Рішення суду про усунення перешкод у користування майном виконане - одна кімната звільнена від речей та передано ключі від вхідних дверей. До того ж, позивач поставив замок на дверях своєї кімнати. Перешкод у користуванні іншими спільними кімнатами, як то кухня, туалет, ванна ні вона, ні їх син не чинять. Прохає відмовити у задоволенні позову так, як перешкод у доступі до власності позивач не має, а в разі їх виселення у них немає іншого житла.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні надав пояснення аналогічні поясненням відповідача ОСОБА_4 та заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав вказаних у відзиві та поясненнях їх представника.

Представник відповідачів ОСОБА_6 заперечував у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві та поясненнях.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що знає сторін по справі, відповідачі - це рідна її сестра та племінник, позивача знає з 1991 року, стосунків з ним ніяких не підтримує. Позивач кинув сім`ю, при цьому, обіцяв, при ній, при розірванні шлюбі в суді, що автомобіль бере собі, а квартиру залишить її з дітьми, однак обіцянку не виконав і в подальшому ні фінансової, ні іншої допомоги, крім аліментів не надавав. Спірну квартиру позивачу подарувала його мати і будь-яких сопорів по реєстрацію в квартирі не будо. Під час сімейного життя провідувала сестру не часто, після розірвання шлюбу провідувала сестру з дітьми приблизно 1 раз на тиждень і їй не відомо, що сестра перешкоджала у доступі до квартири, при ній позивач заходив за речами риболовними, які знаходилися в квартирі, десь 3-5 років тому, на її питання коли він переоформить квартиру, їй відповіді не дав. Чи є у позивача наразі перешкоди у користуванні квартирою їй не відомо. Сторони розірвали шлюб після 20 років спільного проживання. Який зараз сімейний стан позивача їй невідомо. Їх з відповідачкою мати проживає у своїй двокімнатній квартирі, раніше у матері була однокімнатна квартира, а чиє зараз їй невідомо. У неї з матір`ю близьких стосунків не має, у матері окреме життя. Вона проживає окремо зі своєю сім`єю у 3-х кімнатній квартирі.

Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступного.

Судом встановлено, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 12.09.1992 року по 14.01.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у зареєстрованому з відповідачем шлюбі, позивачу ОСОБА_1 було подаровано ОСОБА_7 , а ним прийнято у дар квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором від 12.07.2002 року посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1640. Зроблено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі на квартиру Кременчуцьким МБТІ 15.08.2002 року, записано у реєстрову книгу № М-1 за реєстровим № 221.

Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.11.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном задоволено. Зобов`язано відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не чинити перешкоди у вільному користуванні ОСОБА_1 , житловою квартирою АДРЕСА_3 , надавши йому доступ до вказаного приміщення, шляхом передачі йому ключів від вхідних дверей, та звільнивши йому одну кімнату від власних речей.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що дане рішення суду виконано і позивачу було передано ключі від вхідних дверей його квартири та звільнена одна кімната на дверях якої він встановив замок. Тако, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі після надання ключів від квартири не чинять перешкод у доступі до самого помешкання та у користуванні його кімнатою та спільними кімнатами.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що відповідачі постійно проживали у вказаній квартирі з моменту їх вселення, і разом з позивачем, і після розпаду сім`ї без нього. Після того, як позивач пішов, відповідачі сплачували за комунальні послуги та утримували квартиру, при цьому не завдаючи шкоди майну позивача.

До 2019 року позивач не виявляв наміру проживати у квартирі.

В судовому засіданні також встановлено, що як позивач так і відповідачі працюють та мають джерела отримання доходів. Інших помешкань на праві власності у сторін немає.

Вирішуючи даний спір суд керується наступними нормами законодавства.

Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В частині 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою . Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Одночасно, як засіб відновлення свого права власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 15.01.2020 року справа №754/613/18-ц провадження №61-1634св19 Верховний суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Вирішуючи даний спір, судом повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості.

Так, судом встановлено, що позивач який був у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1992 року по 2013 рік, набувши право власності на вказану квартиру у 2002 році за договором дарування, зареєстрував у ній дружину та дітей як членів своєї сім`ї, тобто відповідачі вселились у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і правомірно набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Позивач став проживати окремо у 2012 році, і до 2019 року не виявляв наміру проживати у своїй квартирі.

Після того, як позивач виявив бажання проживати у квартирі з новою сім`єю відповідачі чинили перешкоди позивачу у доступі до квартири позивача, що встановлено судовим рішенням. Судове рішення щодо усунення перешкод у користуванні шляхом передачі ключів від вхідних дверей та звільнення однієї кімнати - виконане.

Позивач вказує, що обставини, які обґрунтовують його позов, встановлені даним судовим рішенням, однак суд зазначає, що порушені на той час права, за захистом яких позивач звертався до суду, були відновлені, а з часу виконання рішення до звернення до суду з позовом та протягом розгляду справи позивачем не надано доказів того, що відповідачі чинили йому перешкоди у користуванні його власністю та в чому саме це полягало.

Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_4 хоча і втратила статус члена сім`ї дружини, та наразі не пов`язана спільним побутом з позивачем, однак разом з їх спільним сином після розірвання шлюбу продовжує проживати у квартирі позивача та утримувати її, не здійснюючи при цьому псування майна чи інших негативних дій, які б унеможливлювали її проживання у квартирі, що встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами по справі.

Істотних обставин, які б давали підстави для припинення права сервітуту за рішенням суду згідно положень ч.2 ст. 406 ЦПК України, на які позивач посилається у позовній заяві, позивачем не вказано та не надано доказів на їх підтвердження.

Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням.

Посилання позивача та ті обставини, що він проживав та наразі проживає в орендованій квартирі не доведено так, як не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того. Крім того, позивачем не надано належного обґрунтування неможливості проживання у належній йому квартирі при тому, що на дверях його кімнати встановлено замок, а у користуванні іншими побутовими кімнатами йому перешкод не чиниться.

Обставини вказані позивачем, щодо того, що відповідачі могли б піти проживати до однієї з квартир його бувшої тещі матері ОСОБА_4 , також не знайшли свого підтвердження.

Права як членів сім`ї власника житла так і колишніх також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні його вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування його квартирою та виселення з неї, так як відповідачі вселилися правомірно, постійно проживали в квартирі зі згоди позивача добросовісно сплачували за комунальні та утримували квартиру, ведуть нормальний спосіб життя, відповідач ОСОБА_5 є членом сім`ї який постійно проживав у квартирі, відповідач ОСОБА_4 яка також постійно проживала у квартирі, хоча і втратила статус члена сім`ї, однак не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, дії передбачені ч.1 ст. 116 ЖК УРСР відповідачі не чинять, тому підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування їх виселення з квартири відсутні.

Крім того, суд зазначає, що сторони знаходяться в рівному положенні адже іншого житла на праві власності ні у позивача ні у відповідачів не має, всі працюють та отримують доходи, наразі виселення відповідачів без надання іншого приміщення, як цього просив позивач призвело б, до неспівмірного втручання у право на житло відповідачів, враховуючи недоведеність нагальної в цьому потреби позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», ст. ст. 29, 317,319, 383, 386, 391, 405,406 ЦК України, 64, 109, 116,156 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням та виселення, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя: В.І. Хіневич

Повний текст рішення суду складено 05.10.2020 року.