Головуючий суду 1 інстанції - Чехов С.І.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 408/2572/17-ц
Провадження № 22-ц/810/441/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Авалян Н.М., Дронська І.О.

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Марківське районне відділення державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Міловського районного суду Луганської області від 26 травня 2020 року, ухваленого у складі судді Чехова С.І., в залі судових засідань Міловського районного суду Луганської області у смт. Мілове

у справі за позовом ОСОБА_1 до Марківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про стягнення шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Марківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказала, що вироком Біловодського районного суду Луганської області від 15.03.2006 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєні 24.01.2005 року ДТП, в наслідок якої вона отримала тілесні ушкодження середнього ступеня важкості. Рішенням Станично-Луганського районного суду від 30.10.2009 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто у відшкодування матеріальної шкоди 205,20 грн та у відшкодування моральної шкоди 7700 грн.

Посилаючись на бездіяльність посадових осіб Марківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо примусового виконання рішення Станично-Луганського районного суду від 30.10.2009 року, ОСОБА_1 просила суд стягнути з вказаного відділу на її користь у відшкодування моральної шкоди суму 117000 грн.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 26 травня 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю позовних вимог.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачка не надала докази, які б встановлювали наявність або відсутність обставин та обґрунтовували заявлені позовні вимоги на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, за власної ініціативою.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Міловського районного суду Луганської області від 26 травня 2020 року та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Скаржниця зазначала, що нею було надано достатніх доказів на обґрунтування нанесеної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу Марківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до положень ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Станично-Луганського районного суду від 30.10.2009 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто у відшкодування матеріальної шкоди 205,20 грн та у відшкодування моральної шкоди 7700 грн.

На підставі рішення Станично-Луганського районного суду від 30.10.2009 року видано виконавчий лист про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди завданої пошкодженням здоров`я матеріальної шкоди 205,20 гривень, моральної шкоди 7700 гривень.

28.02.2011 року Жовтневим відділом ДВС Луганського МУЮ ухвалена постанова про закінчення виконавчого провадження та передачу Марківському районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області за територіальністю виконавчого документа, а саме виконавчого листа Станично-Луганського районного суду Луганської області від 27.07.2010 № 2-16/2009 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди 205,20 грн. та моральної шкоди 7700 грн.

28.02.2011 року державним виконавцем відділу була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 24805569 та були розпочаті виконавчі дії.

Згідно довідки Марківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, в ході проведення виконавчих дій було встановлено, що нерухоме майно боржника арештовано Жовтневим ВДВС Луганського МУЮ, рухоме майно оголошено в розшук.

Перевіркою майнового стану боржника встановлено, що ОСОБА_2 ніде не працює, пенсію та допомогу по безробіттю не отримує.

Виходом за місцем проживання боржника за адресою: АДРЕСА_1 , майна, на яке можливо було звернути стягнення, не виявлено. На підставі технічного паспорту на будинок встановлено, що домоволодіння належить сину боржника ОСОБА_2 , про що 09.03.2011 був складений акт державного виконавця.

Протягом 2011-2017 років в ході виконання виконавчого провадження постійно проводилась перевірка майнового стану боржника із дотриманням строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження», в результаті яких майна та доходів боржника, на які можливо звернути стягнення, не виявлено. По виконавчому провадженню проведені всі можливі виконавчі дії з метою скорішого та повного виконання рішення суду.

В результаті проведених державними виконавцями Марківського РВ ДВС ГТУЮ у Луганській області виконавчих дій боржником ОСОБА_2 частково, але регулярно сплачувались кошти на користь ОСОБА_1 . Станом на 11.01.2018 стягувачу було перераховано 1863,10 грн.

На даний час по виконавчому провадженню проводяться виконавчі дії з метою встановлення місцезнаходження боржника, оскільки згідно довідки УДМС України в Луганській області ОСОБА_2 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК Україниі враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди.

Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві моральною шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника.

Відтак, колегія суддів ураховуючи, те що оскільки судовими рішеннями або відповідними рішеннями посадових осіб державної виконавчої служби не встановлена неправомірність дій чи бездіяльність посадових осіб Марківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області в процесі виконання судового рішення Станично-Луганського районного суду від 30.10.2009 року про стягнення коштів, приходить висновку про відсутність усіх складових цивільно-правової відповідальності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, постановити по справі нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Марківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 26 травня 2020 року скасувати, постановити по справі нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді: Н.М. Авалян

І.О. Дронська