Провадження № 2/761/420/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

23.04.2018 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 21,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебуває в шлюбі з 27.06.1977 р. З 2009 р. у неї з відповідачем фактично припинились шлюбні відносини, позивачка проживає, разом з їх спільною дитиною, окремо в м.Києві, а відповідач в місті Старобільськ Луганської області. Так, 27.10.2009 р. позивачка змінила прізвище на дошлюбне « ОСОБА_3 », що підтверджується актовим записом відділу реєстрації актів цивільного стану Старобільського РУЮ № 16. В 2016 році позивачка за особисті кошти придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 21,4 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Влас М.С. За таких обставин, посилаючись на те, що вказане майно придбане нею підчас окремого проживання з чоловіком у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та за особисті кошти, позивачка вважає його особистою приватною власністю, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 12.06.2018 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 26.09.2018 р. відмовлено відповідачу в прийнятті визнання позову, у зв`язку з тим, що вказані дії суперечать вимогам закону, оскільки за таких обставини позовні вимоги повинні вирішуватись шляхом укладенні між сторонами нотаріально посвідченої угоди.

22.01.2019 р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що визнає позовні вимоги та просить їх задовольнити, при цьому, в судовому засіданні, яке відбулось 24.01.2019 р. сторона відповідача не наполягала на вирішенні питання щодо визнання позову.

Ухвалою від 23.01.2020 р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Вислухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 27.08.1977 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 , та змінено прізвище позивачки на « ОСОБА_4 ».

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_2 , 27.10.2009 р. позивачка змінила прізвище на дошлюбне « ОСОБА_3 ».

25.11.2016 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, за яким позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 21,4 кв.м., після чого, приватним нотаріусом КМНО Влас М.С. був здійснений відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Судом не встановлено, що у позивачки з відповідачем на дату укладення договору купівлі - продажу квартири шлюб був розірваний. Також не було надано доказів того, що фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені. Разом з тим представник позивачки повідомив, що шлюб сторони розірвали в 2019 році.

Однак, позивачка та її представник в своєму позові та поясненнях наданих суду зазначають, що спірне майно позивачка придбала за особисті кошти, а відповідач до придбання нерухомого майна ніякого відношення не має, так як з 2009 року вони проживають окремо та спільного господарства не ведуть.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У відповідності до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися.

Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя і є його особистою приватною власністю, проте у відповідності до ч.2 ст. 60 СК України та сторона, яка оспорює це, має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто.

Так, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому, частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з урахуванням цих норм, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачкою не доведено факту порушення та не визнання її прав відповідачем, оскільки під час розгляду вказаної справи відповідач визнавав за позивачкою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 21,4 кв.м., а отже фактично спір між ними відсутній.

Крім того, в матеріалах справи не міститься та позивачка не надала суду доказів того,що квартира АДРЕСА_1 було придбано нею саме за власні кошти, і що на той час вона з відповідачем не проживала однією сім`єю.

За вказаних обставин, суд вважає, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову, а саме те, що квартира була придбана за її власні кошти не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки доказів останнього матеріали справи не містять, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за недоведеністю останніх.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: