Справа № 495/4395/20
Номер провадження 2-з/495/84/2020
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

23 вересня 2020 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - одноособово судді Боярського О.О.,

при секретарі Рачицькій І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області знаходиться позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони відчуження належного на праві власності ОСОБА_2 нерухомого майна житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 58,1 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м. При цьому позивач зазначає, що вказаний будинок був придбаний ними в період шлюбу та є спільною власністю подружжя. У відповідачки зберігаються правовстановлюючі документи на будинок тому вона має можливість відчужити його, що позбавить позивача можливості реалізувати своє право на спірне нерухоме майно.

Сторони у судове засідання не з`явились.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї докази, суд приходить до наступного.

Згідно з ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частина 1 ст. 153 ЦПК України: заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року по справі №6-605цс16 зроблено висновок, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових Інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Так з поданих суду матеріалів неможливо встановити наразі, що відповідач дійсно відмовляється добровільним шляхом вирішити питання щодо поділу спільно нажитого майна. Імовірність визнання відповідачем позовних вимог судом також враховується.

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

В позовній заяві ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку, тому запитуваний ним захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на весь будинок - не пропорційний заявленим вимогам та може призвести до порушення прав відповідачки як співвласниці будинку.

Суд вважає, що запитуваний позивачем захід забезпечення позову не пропорційний заявленим позовним вимогам. Основний принцип забезпечення позову полягає в застосуванні цих заходів пропорційно визначеній легітимній меті, сумірній із заявленими позивачем вимогами. Пропорційність застосування заходів забезпечення позову полягає в дотриманні балансу вимог позивача з можливими негативними наслідками для відповідача та третіх осіб.

З огляду на викладене суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 249, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі в 15 денний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя: