22 вересня 2020 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Каравайко В.В., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Представник ТОВ ,,Фінансова компанія ,,Європейська агенція з повернення боргів" звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги наступним.
23.03.2018 року між ПАТ «АКТАБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги № 2, згідно якого ПАТ «АКТАБАНК» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» належне йому право вимоги до відповідача коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредиту, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основним договором, право на одержання яких належить ПАТ «АКТАБАНК».
Згідно умов вказаного кредитного договору, позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором.
Однак, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором.
Ухвалою судді від 20.11.2019 року позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи (а.с.31).
02.12.2019 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на підставах викладених у ньому (а.с. 33).
17.12.2019 року від представника відповідача адвоката Пузіна Д.М. надійшло клопотання про витребування доказів, оскільки відповідач заперечує факт підписання договору у редакції, який було надано позивачем до позовної заяви (а.с.37-39), яке ухвалою суду від 18.05.2020 року було задоволено (а.с.109).
19.12.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки заперечує факт підписання кредитного договору в редакції, копію якого надав позивач. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем не підтверджено правонаступництво позивача, оскільки наданий суду витяг до додатку №1 до договору №2 про відступлення права вимоги від 23.03.2018 року, не містить підписів учасників та дату його складання, позив залишити позов без задоволення(а.с. 48-50).
29.01.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь позивача, згідно яких представник посилається на необґрунтованість доводів викладених у відзиві, оскільки ОСОБА_1 заперечує факт підписання кредитного договору (а.с. 73-74).
10.02.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення по справі, відповідно яких позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, оскільки заперечення представника відповідача щодо не підписання відповідачем кредитного договору грунтуються лише на припущеннях та не надано жодного доказу на обґрунтування заперечень (а.с. 80-81).
01.06.2020 року на адресу суду від позивача надійшли оригінали витребуваних ухвалою суду від 18.05.2020 року документів, для дослідження в судовому засіданні.
22.09.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення на позовну заяву, відповідно до якої відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі посилаючись на його необґрунтованість, оскільки відповідачем сплачено тіло кредиту. Вимоги позивача щодо стягнення комісії не підтверджено належними доказами, оскільки ані розрахунок заборгованості, ані кредитний договір не містять підстав для нарахування комісії, позивачем не зазначено, за які саме послуги відповідач повинен сплатити комісію банку.
У судове засідання призначене на 22.09.2020 року учасники справи не з`явилися, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до такого висновку.
23.03.2018 року між ПАТ «АКТАБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги № 2, згідно якого ПАТ «АКТАБАНК» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» належне йому право вимоги до відповідача коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредиту, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основним договором, право на одержання яких належить ПАТ «АКТАБАНК» (а.с. 22-23).
Даний спір виник у сфері цивільно-правових договірних відносин. Між сторонами було укладено кредитний договір, в результаті невиконання умов якого відповідачем порушено право позивача, за захистом яких останній звернувся до суду.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), стаття 610 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Оскільки відповідачем не надано доказів щодо погашення тіла кредиту, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за основною сумою боргу, заборгованість за відсотками, оскільки матеріалами справи встановлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору.
Доводи відповідача, викладені у запереченнях щодо підписання договору на інших умовах, суд вважає необгрунтованими, оскільки вони спростовуються дослідженими під час судового розгляду доказами, в том числі, оригіналами, наданими позивачем на виконання ухвали суду про витребування доказів.
Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за комісією у розмір 12 579,00 гривень, суд приходить до наступного.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача.
З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Позивачем всупереч приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження правомірності його вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу та пені у розмірі 4 100,00 гривень, суд виходить з наступного.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Сума штрафних санкції Позивачем визначена згальною сумою, розрахунку та порядку нарахування кожної з них матеріали справи не містять, тому перевірити правильність складової окремо пені та штрафу, відповідно до умов договору, не вбачається можливим.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення штрафу та пені у розмірі 4 100,00 гривень не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.
Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, тому витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 гривень., що документально підтверджені і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -
В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Калюжна