Справа № 732/573/20
Провадження 2/732/367/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2020 року м. Городня

Городнянський районний суд Чернігівської області у складі: головуючої судді Лиманської М.В., в присутності секретаря Бруй І.В., за участі позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Городнянська міська рада Чернігівської області, Городнянська районна державна адміністрація Чернігівської області, -

В С Т А Н О В И В :

14.04.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 та просить визнати її, такою, що втратила право користування житловою квартирою АДРЕСА_1 , та виселити відповідачку з вказаної житлової квартири без надання іншого житлового приміщення. Також просить стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрована та проживає колишня дружина позивача ОСОБА_2 . Шлюб між сторонами на момент звернення з позовом розірвано. Будь-які відносини між сторонами припинено. Відповідачка не є членом родини позивача. На вимогу позивача виселитись добровільно відповідачка не реагує, продовжує проживати в спірній квартирі та залишається зареєстрованою в ній. Позивач не має іншого житла і змушений винаймати собі житло, а також оплачувати всі комунальні платежі по квартирі. У зв`язку з неможливістю спільного проживання та у зв`язку з відмовою відповідачки залишити квартиру, позивач змушений звернутися до суду.

Ухвалою судді від 28.04.2020 року провадження у справі відкрито.

Ухвалою суду від 14.07.2020 року у справі залучено у якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Городнянську районну державну адміністрацію Чернігівської області, як орган опіки та піклування.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що спірна квартира є його приватною власністю. Відповідачка була заселена в квартиру як член його сім'ї. Після розірвання шлюбу відповідачка не є членом його сім'ї. Він був змушений залишити квартиру, оскільки не може проживати з відповідачкою у одній квартирі через конфліктні відносини. Як законний власник він має право користуватись своєю квартирою, однак позбавлений такого права та змушений винаймати собі житло. Одночасно він змушений сплачувати рахунки за комунальні послуги у спірній квартирі. Вказане призводить до порушення його законних прав як власника житла, у зв'язку з чим просив виселити відповідачку.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, підтримала позицію, викладену у відзиві на позов, пояснила, що, починаючи з 2002 року вона постійно проживала з колишнім чоловіком в спірній квартирі. У 2003 року у сторін народився син, який наразі також проживає з відповідачкою у спірній квартирі. Відповідачка є громадянкою Російської Федерації, право на постійне проживання на території України підтверджене відповідною посвідкою. Син сторін у цьому році закінчив школу та наразі навчається у Чернігівському ВПТУ. Син виявляє категоричне бажання проживати з відповідачкою. Відповідачка заселилась до спірної квартири як дружина власника, тривалий час прожила в ній, жодного іншого житла не має. Після повернення у 2019 році з відрядження позивач повідомив, що має іншу жінку, у зв`язку з чим сторони за ініціативою позивача розлучилися. Після цього позивач виїхав з квартири та проживає з новою сім`єю. Наполягала на тому, що жодних перешкод у користуванні спірною квартирою вона позивачу не створює, позивач має ключі від квартири та вільний доступ до неї, однак не бажає проживати в квартирі, оскільки має іншу жінку. Відповідачка вважає, що її виселення призведе до втрати нею єдиного житла та вони з сином залишаться на вулиці. Наполягала на тому, що наразі вона працевлаштувалась, однак її заробітку не вистачає, щоб винаймати собі житло, оскільки всі її кошти вона витрачає на утримання сина, який потребує матеріальної допомоги. Посилаючись на принципи статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, просила в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Городнянської міської ради - Яценко Д.В. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. (а.с.36 ).

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області - в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. 02.10.2020 року від представника третьої особи до суду надійшло клопотання з проханням розглянути справу без участі представника Городнянської РДА. З поданого третьою особою висновку щодо розв`язання спору встановлено, що орган опіки та піклування вважає, що виселення відповідачки призведе до порушення законних прав неповнолітнього сина сторін (а.с.120)

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши в судовому засіданні сторони, допитавши свідка, дослідивши письмові докази справи, оцінивши у сукупності надані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені такі обставини та відповідні цим обставинам правовідносини.

Дослідженням копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом встановлено, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її син ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.7).

З інформаційної довідки № 242, виданої Городнянським РГ БТІ 13.03.2020 року, встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в книзі 18, номер запису 2553, за ОСОБА_1 , ціла частка, дата реєстрації - 11 листопада 2011 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 жовтня 2011 року, що посвідчене Совою В.Ф., приватним нотаріусом Городнянського районного нотаріального округу Чернігівської області. ( а.с. 6).

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з серпня 2014 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 15 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Син сторін залишився проживати з відповідачкою (а.с.8-9).

Позивач зареєстрований у спірній квартирі з 20 травня 2008 року. Відповідачка зареєстрована у спірній квартирі з 27 червня 2017 року (а.с.5зв., 14).

Фактично в спірній квартирі проживають відповідачка та син сторін, ОСОБА_4 , 2003 року народження, що визнано сторонами. Також сторонами визнаний той факт, що відповідачка не має іншого житла.

Допитаний в судовому засіданні неповнолітній син сторін ОСОБА_4 виявив категоричне бажання проживати з матір'ю - відповідачкою по справі. Вказав, що у разі виселення її з квартири, їм ніде буде проживати та вони з матір'ю залишаться без житла.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Житлового кодексу УРСР.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ч.4, 5 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої, другої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Частина 2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача відносить дружину наймача, їх дітей і батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз норм діючого законодавства, яке регулює виниклі правовідносини, з огляду на встановлені судом обставини, дає можливість стверджувати, що право відповідачки, яка вселилась у спірне житло на законних підставах та продовжує проживати у ньому і після припинення сімейних відносин із власником житла, в силу вимог частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, не припинилось.

Сама по собі наявність права власності у особи на дане житло і вимоги безумовної реалізації повноважень власника не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншого права особи, права на житло, яке також гарантується та захищається Конституцією України, а в даному конкретному випадку і прямою нормою матеріального права.

Приписами ст.157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени йог сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не з призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 12.04.1985р., при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖСК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Частина 1 ст.81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З документів по суті справи та пояснень позивача, даних ним в судовому засіданні, встановлено, що він не проживає в спірній квартирі з осені 2019 року у зв`язку з наявністю конфліктної ситуації, яка склалась між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_2 . При цьому позивач має ключі від квартири та у будь-який час має можливість відвідати квартиру, виселення та зняття відповідачки з реєстраційного обліку позивачу необхідно для особистого користування.

Для виселення з квартири чи будинку без надання житлового приміщення за правилами ч.1 ст.116 ЖК УРСР необхідно, щоб дії, пов`язані з порушенням правил співжиття, які б робили неможливим для інших проживання в одній квартирі (будинку), були вчинені саме членами сім`ї власника будинку (квартири), а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Як пояснила відповідачка в судовому засіданні, жодних неправомірних дій нею не вчиняється, позивач добровільно залишив квартиру, щоб проживати з іншою жінкою. Доказів того, що відповідачка робить неможливим для позивача проживання з нею та сином в одній квартирі, суду не надано.

Крім того, суду також не надано доказів застосування до відповідачки заходів запобігання і громадського впливу у зв`язку із систематичним порушенням нею правил співжиття, які роблять неможливим для позивача проживання з нею та їхнім неповнолітнім сином в одній квартирі.

Посилання позивача на те, що у зв`язку із розірванням шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 вона перестала бути членом його сім`ї, а тому підлягає виселенню з квартири без надання іншого жилого приміщення, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

Таким чином законної підстави, як того вимагає стаття 47 Конституції України, для виселення відповідачки з квартири без надання іншого житлового приміщення, не встановлено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правовий висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Сторонами визнанано ту обставину, що відповідачка іншого житла не має. Водночас позивач не позбавлений права власності на належну йому квартиру, так само як і не був позбавлений у зв`язку із вселенням в квартиру відповідачки, а лише певним чином обмежений законним проживанням у квартирі колишнього члена сім`ї. Проте позивач, на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права відповідачки на житло. Таке втручання у право на житло не відповідає принципу дотримання справедливого балансу між інтересами власника та правами колишнього члена його сім`ї, які також перебувають під особливим захистом, оскільки є як конституційними, так і конвенційними.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було доведено, що його житлові права порушуються відповідачкою, у зв`язку з чим вони не підлягають судовому захисту, і в позові позивачу необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню з відповідачки не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.47 Конституції України, ст.9, 64, 116, 150, 156, 157 ЖК УРСР, ст. 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду або через Городнянський районний суд Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст рішення складений 05.10.2020 року.

Суддя : Лиманська М.В.