ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5775/18 Номер провадження 22-ц/814/659/20Головуючий у 1-й інстанції Фадєєва С. О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Панченка О.О., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Мисечко А.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 грудня 2019 року (ухвалене суддею Фадєєвою С.О., повний текст рішення складено 16 грудня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив звільнити з-під арешту предмет іпотеки трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом зняття арешту з накладеного на все нерухоме майно ОСОБА_2 постановами державного виконавця Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ № 21435741 від 20.09.2010 (запис про обтяження №№19598942, 10265616) та № 19897012 від 22.06.2010 (обтяження №19598848); скасувати заходи забезпечення, вжиті Крюківським районним судом м. Кременчука по цивільній справі №2-2370/2010 ухвалою суду від 13.10.2010 (арешт накладений за обтяженням №19599014), ухвалою суду від 19.05.2010 (арешт накладений за обтяженням №19598748), ухвалою суду від 03.09.2009 (арешт накладений за обтяженням №19598672), в цивільній справі № 2-2370/2010 ухвалою суду від 13.10.2010 (арешт накладений за обтяженням №10465132), у справі № 2-2370 ухвалою суду від 13.10.2010 (арешт накладений за обтяженням №19599014); стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 10.07.2007 між АКБ «Укрсиббанк» та позичальником ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 134330 грн. В забезпечення зобов`язань по кредитному договору 10.07.2007 між банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір б/н, згідно з яким в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору іпотекодавець передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Право вимоги за вищевказаним договором перейшло до АТ «Дельта банк» на підставі договору купівлі-продажу вимоги за кредитами від 08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2949, №2950.

Вказував, що 01.02.2018 року між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 130, згідно з яким банк передав право вимоги за договором іпотеки б/н від 10.07.2007. Вказує, що йому стало відомо про те, що постановами державних виконавців Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ №21435741 від 20.09.2010, №19897012 від 22.06.2010, №21435741 від 20.09.2010, № 21435741 від 20.09.2010 за обтяженнями №№19598642, 19598848, 10265616, 19598942 відповідно накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , у тому числі на предмет іпотеки. Також зазначає, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на квартирі є ряд арештів та заборон, накладених на все майно ОСОБА_2 , в тому числі накладених ухвалами Крюківського районного суду м. Кременчука, а саме: по цивільній справі № 2-2370/2010 ухвалою суду від 13.10.2010 (обтяження №19599014), по цивільній справі №б/н ухвалою суду від 19.05.2010 (обтяження № 19598748), по цивільній справі №б/н ухвалою суду від 03.09.2009 (обтяження № 19598672), по цивільній справі № 2-2370/2010 ухвалою суду від 13.10.2010 (обтяження № 10465132). Позивач зауважує, що оскільки його право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру, належну ОСОБА_2 , у спосіб, визначений законом та договором, обмежене, необхідно звільнити з-під арешту вказану квартиру з метою захисту його законних прав.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 грудня 2019 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи.

Зокрема вказує, що судом першої інстанції помилково не взято до уваги пункт 5.3.1. наявного у справі Договору іпотеки від 10.07.2007 року у відповідності до якого Сторони уклали застереження про добровільну передачу та погодили, що у випадку невиконання або часткового невиконання Іпотекодавцем своїх обов`язків перед Іпотекодержателем за кредитним договором Предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя, що у повній мірі узгоджується з положеннями ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Тому вважає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог помилково виходив не з пріоритету вимог іпотекодержателя, встановлених Законом України «Про іпотеку», а пов`язував пріорітетність вимог іпотекодержателя з фактом направлення вимог боржнику. Вказує, що суд помилково застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України та порушив вимоги ст.13 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення у справі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи сторони та ініш особи, будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 10.07.2007 між АКБ «Укрсиббанк» та позичальником ОСОБА_2 були укладені кредитні договори № 0, 0, згідно з якими банк надав позичальнику кредит у розмірі 134330 грн. 10.07.2007 в забезпечення зобов`язань по кредитному договору між банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 , за яким в забезпечення зобов`язань по кредитному договору ОСОБА_2 передала в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі договору іпотеки 10.07.2007 року до Державного реєстру було внесено запис про обтяження.

08.12.2011 на підставі договору купівлі-продажу вимоги за кредитами від між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2949, 2950 право вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами перейшло до АТ «Дельта банк».

З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2018 року між ПАТ «Дельта банк» та позивачем ОСОБА_1 укладено договір № 161/К купівлі-продажу майнових прав, за яким, згідно додатку №1 до договору, до ОСОБА_1 перейшли майнові права за кредитним договором № 0 від 10.07.2007, укладеним між банком та ОСОБА_2 . Також цього ж дня між ПАТ «Дельта банк» та позивачем ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. 10.07.2007 за реєстровим № 10825, за яким на умовах цього договору, договору № 161/К від 01.02.2018 на підставі протоколу електронних торгів від 19.01.2018, передано ОСОБА_1 право вимоги за договором іпотеки № б/н від 10.07.2007, з усіма додатками та додатковими угодами, що укладені між АКБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 .

Також, як вбачається з державних реєстрів, на майно, що належить ОСОБА_2 , в тому числі квартиру АДРЕСА_1 , 10.07.2007 накладено ряд обтяжень. Так, накладено обтяження №19598559 у зв`язку з наявністю договору іпотеки від 10.07.2007, крім цього накладено обтяження у вигляді арешту (постанови державних виконавців) нерухомого майна у зв`язку з наявністю боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ПАТ «ПроКредитБанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також за ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області б/н від 03.09.2009 (обтяження № 19598672), ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області б/н від 19.05.2010 (обтяження № 19598748), постановою державного виконавця Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ ВП № 19897012 від 22.06.2010 (обтяження №19598848), постановою державного виконавця Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ ВП №21435741 від 20.09.2010 (обтяження 19598942); ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області №2-2370/2010 від 13.10.2010 (обтяження 19599014).

Як вбачається з матеріалів справи застереження у зв`язку з укладенням 10.07.2007 року договору іпотеки, були внесені цього ж дня до реєстру. Тобто іпотечний договір ОСОБА_2 було укладено задовго до накладення арешту на спірне майно.

Як вбачається з письмових пояснень представника позивача на даний час відсутні відкриті виконавчі провадження за вимогами про стягнення боргу з ОСОБА_2 за кредитним договором або звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сам іпотечний договір не містить застереження у вигляді можливості звернути стягнення на іпотечне майно в спосіб позасудового врегулювання. Разом з цим місцевий суд зазначив, що договір купівлі-продажу майнових прав, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Дельта банк», фактично є договором про відступлення права вимоги (факторінг) за кредитним договором на користь фізичної особи, що суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язання, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Тому, відповідно до вимог ст. 203, 215, 216 ЦК України вказаний договір є недійсним, отже в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в цілому повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, при цьому висновки суду (не дивлячись на правильність остаточного рішення) які стали підставою для відмови у позові, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, а тому підлягають заміні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п?ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб?єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб?єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових устано в.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Як вбачається зі змісту договорів укладених між ОСОБА_1 та АТ «Дельта банк», останні є договорами цесії, а не факторингу, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є не обґрунтованими та не можуть слугувати підставою для відмови у задоволені позову.

Статтею 514 Цивільного кодексу України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 589 Цивільного кодексу Україниу разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ч.1, ч.6 ст.33_ЗУ «Проіпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Разом з цим відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в справі від 31.10.2018 року №465/646/11, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Права і обов`язки державного виконавця визначаються Законом України «Про виконавче провадження», яким врегульовано всі питання проведення виконавчих проваджень, в тому числі звернення стягнення на заставлене майно.

Як вбачається з матеріалів справи дії державних виконавців, якими було накладено арешти на іпотечне майно, іпотедержателем якого є позивач, відповідали вимогам чинного законодавства та не були оскаржені на той час зацікавленими особами, в тому числі попередніми кредиторами та іпотекодержателями. На момент розгляду справи інтереси позивача, як іпотекодержателя не порушено, даних того що виконавцями проводяться дії по реалізації іпотечного майна не надано.

Доводи апелянта в цій частині є необгрунтованими, та мають характер припущень, оскільки не мають відповідного підтвердження. Необгрунтованими також є доводи позивача, що факт наявності обтяжень внесених на підстави рішень державних виконавців, перешкоджають йому можливість звернути стягнення на іпотечне майно у спосіб набуття права власності на нього, оскільки вони також мають характер припущень, оскільки документально не підтвердженні.

На підставі викладеного, та за відсутності доказів того, що іпотечний договір, прав вимоги за яким набув позивач, містить застереження щодо можливості звернення стягнення на іпотечне майно в інший спосіб, ніж його реалізація, доводи позивача про порушення його прав фактом наявності відповідних обтяжень (рішень державних виконавців) на іпотечне майно, є необгрунтованими, оскільки останній не позбавлений можливості у передбачений законом та договором спосіб звернути стягнення на заставлене майно, при цьому положеннями Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано порядок реалізації такого майна, яка містить гарантії захисту його прав.

Главою 10 ЦПК України врегульовано питання порядку вжиття, заміни та скасування заходів забезпечення позову, які вживаються судами на будь-якій стадії розгляду справи.

Заявляючи вимогу про скасування вжити судами заходів забезпечення позову у вигляді арешту іпотечної квартири, позивач повинен був надати належні докази того, що вказані заходи є дійсними на даний час, не можуть бути скасовані в порядку передбаченому ст.158 ЦПК України та дійсно порушують права позивача, як іпотекодержателя який має намір звернути стягнення на іпотечне майно.

Зважаючи на те, що зазначених належних і достатніх доказів, які б підтверджували доводи позивача в цій частині вимог, останнім не надано, вони також не підлягають до задоволення.

На необґрунтованість позовних вимог позивача, також вказує, те, що визначаючи відповідачем власника іпотечного майна, останній не обґрунтував якими саме діями вказаної особи порушуються його права, при цьому залишається незрозумілим позиція позивача, щодо інших осіб, в інтересах яких державними виконавцями та судами вжито відповідні заходи, чому вони не залучені до участі в справі в якості відповідачів, оскільки саме їх прав буде стосуватися рішення суду в разі задоволення позову.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи, не можуть в повній мірі бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. При цьому доказів, якими б дані доводи підтверджувалися апелянтом не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 грудня 2019 року, з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 грудня 2019 року скасувати.

Постанови нове ріщення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови вигоитовлено 25 березня 2020 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.О. Панченко _______________ В.П. Пікуль