ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/694/20 Справа № 202/6111/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гойняк Ганни Василівни, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області Гойняк Г.В., ОСОБА_3 , в якому, враховуючи остані уточнення, просила визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 і скасувати рішення про державну реєстрацію прав цієї квартири за ОСОБА_3 /а.с.2-6, 30-34/.

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 05 жовтня 1983 року по 17 грудня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Апеляційний суд Дніпропетровської області від 18 березня 2013 року визнано за нею та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним. Після отримання судових рішень вона довго хворіла і не зверталась до державного реєстратора для реєстрації права власності на належну їй 1/2 частину спірної квартири. Звернувшись у вересні 2018 року до приватного нотаріуса з метою зареєструвати належну їй частку квартири, вона дізналася, що спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу від 12 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Гойняк Г.В., належить невідомій особі - ОСОБА_3 . Уточнивши правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, представник позивача адвокат Шутлів С.С., посилався на вимоги статті 230 ЦК України, а саме ті обставини, що відповідач ОСОБА_2 під час укладання договору ввів нотаріуса Гойняк Г.О. в оману про те, що спірна квартира, окрім нього, нікому не належить, що надало можливість нотаріусу посвідчити договір купівлі-продажу спірної квартири. Посилаючись на вказані обставини заявник просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2019 року відмовлено в задоволені заявлених позовних вимог /а.с.169-170/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві, також в апеляційній скарзі посилається як на підставу недійсності правочину на ст.230 ЦК України /а.с.173-178, 184-189/.

ОСОБА_4 , представник ОСОБА_3 , надала відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що вона є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Також відзив надав ОСОБА_2 , в якому посилається на необгрунтованість апеляційної скарги та вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2013 року в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним /а.с.11-13/.

Також встановлено, що ОСОБА_1 , отримавши рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2013 року, за яким за нею визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири, не зареєструвала право власності відповідно до вимог закону, отже в силу ч.4 ст.334 ЦК України вона у встановленому законом порядку не набула права власності на 1/2 частину цієї квартири.

12 січня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Гойняк Г.В. посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований в реєстрі за номером 37. За цим договором ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_3 . У пункті 2 цього договору зазначено, що ця квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 литопада 1994 року Шостою Дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстровано за реєстровим номером 4-8951 /а.с. 98/.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 просить визнати вказаний договір купівлі-продажу квартири на підставі ст.230 ЦК України, посилаючись на те що відповідачем ОСОБА_2 було введено в оману приватного нотаріуса щодо права власності на квартиру, оскільки відповідачу при здійснені продажу було відомо про рішення суду, яким визнано 1/2 частину квартири за позивачем.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Виходячи з норми статті 230 ЦК України колегія суддів приходить до висновку, що обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися однією зі сторін правочину, яка діяла під впливом обману. Отже, саме стороні правочину, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Таким чином, виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину.

Виходячи з викладеного колегія суддів приходить до висновку, що з вимогами про визнання правочину недійсним з підстав введення в оману під час його здіснення наділена саме одна зі сторін правочину.

Як вбачається зі спірного договору купівлі-продажу, що приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Гойняк Г.В. не є стороною правочину щодо відчуження квартири, тому обставини щодо введення відповідача не можуть впливати на дійсність договору. Крім того, позивач ОСОБА_1 також не є стороною договору купівлі-продажу квартири, отже її посилання на введення в оману іншої сторони не можуть бути підставою для недійсності правочину, оскільки обставини повинні безпосередньо доводитись особою, яку було введено в оману. Під час розгляду даної справи ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_3 не було заявлено щодо введення останніх в оману під час вчинення правочину щодо відчуження квартири, тому відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Отже, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту навмисного введення в оману ОСОБА_2 іншої сторони правочину, якою є ОСОБА_3 , щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Посилання на введення в оману приватного нотаріуса Гойняк Г.В. під час укладання правочину не може бути прийнято судом до уваги, оскільки встановлені під час розгляду справи обставини не відповідають змісту положень статті 230 ЦК України.

Рішення суду першої інстації є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров