ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3908/19 Номер провадження 22-ц/814/1529/20Головуючий у 1-й інстанції Сьоря С. І. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

секретар: Зеленська О.І.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Сімоняна Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві в режимі відеоконференції з Крюківським районним судом міста Кременчука Полтавської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 березня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про скасування усиновлення, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування усиновлення.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 жовтня 2018 року розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 .

В 2010 році ОСОБА_2 разом зі своїм колишнім чоловіком усиновила малолітню ди-тину. В 2011 році шлюб між ними було розірвано, і дитина залишилася проживати з ОСОБА_2 ..

В 2015 році рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області було скасовано усиновлення ОСОБА_3 малолітньої дитини ОСОБА_4 і ОСОБА_2 залишилася єдиним усиновлювачем дитини. Справжній батько дитини невідомий.

З лютого 2013 року він (позивач) почав проживати однією сім`єю з ОСОБА_2 , а 24 квітня 2015 вони утворили повноцінну сім`ю.

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 22 лютого 2016 року задоволено його заяву про усиновлення малолітньої дитини, оголошено його усиновлювачем малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та записано його батьком малолітньої, змінено її прізвище та по-батькові, залишено без змін дату та місце народження дитини.

В зв`язку з тим, що шлюб між ним (позивачем) та ОСОБА_2 розірвано та з серпня 2017 року ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_5 на постійній основі проживає в місті Краснодар (Російська Федерація), він не має фактичної змоги та можливості спільно проживати та приймати участь у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_5 .

На даний час ніякого зв`язку з ними він не підтримує, участі у вихованні усиновленої доньки не приймає, це усиновлення перестало забезпечувати сімейне виховання та супере-чить інтересам дитини. Окрім того, оскільки вони з відповідачкою розлучились, - вважає, що його спільне проживання з усиновленою дитиною є неможливим.

Просив скасувати усиновлення малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усиновителем ОСОБА_1 .

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 26 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неналежне застосування норм матеріального права, - просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вказував, що районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано, що найвищий інтерес дитини - це розвиток в повній та нормальній сім`ї, поруч із батьками чи особами, які їх замінюють.

Окрім того, вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги інформацію органу опіки та піклування, щодо переїзду відповідачки, на постійне місце проживання до іншої держави, що робить не можливим спілкування усиновлювача з усиновленою дитиною. Усиновлювач позбавлений будь-яких прав по відношенню до дитини, при неможливості виконувати батьківські обов`язки поза своєї волі через дії відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_2 з 08 липня 2000 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Згідно рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 вересня 2010 року ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_3 усиновили малолітню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народ-ження, прізвище дитини змінено на ОСОБА_7 , ім`я на ОСОБА_3 , по батькові на ОСОБА_10 .

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 26 травня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який укладено 08 липня 2000 року, - розірвано.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 09 листопада 2015 року скасовано усиновлення ОСОБА_3 дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Прізвище, ім`я по батькові дитини, які вона одержала у зв`язку з усиновленням, а саме: ОСОБА_4 залишено без змін.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Крюківським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, сторони у справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 квітня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

На підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 лютого 2016 року, ОСОБА_1 оголошено усиновлювачем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Записано ОСОБА_12 батьком малолітньої ОСОБА_4 .. Прізвище малолітньої ОСОБА_4 записано « ОСОБА_13 », по батькові « ОСОБА_14 », ім`я та дату народження малолітньої залишено без змін.

Відповідно до даного судового рішення Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Глобинського районного управління юстиції у Полтавській області 29 бе-резня 2016 року видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де зазначено, що батьком ОСОБА_5 є ОСОБА_1 , а матір`ю - ОСОБА_2 .

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 31 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 01 грудня 2018 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 24 квітня 2015 року, -

Згідно листа Генерального консульства України в Ростові-на-Дону від 28 жовтня 2019 року за вих. № 6115/71-546-7195, неповнолітня ОСОБА_5 разом з матір`ю проживає в Російській Федерації за адресою: АДРЕСА_1 та має в наявності посвідку на постійне місце проживання в Російській Федерації № НОМЕР_3 , видану 22 лютого 2019 року Управлінням з питань міграції ГУ МВС Росії по Краснодарському краю (орган 0674).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 238 СК України, які можуть бути підставами скасування усиновлення. В той час, як саме по собі проживання дитини в Російській Федерації не є підставою для скасування усиновлення, яке в даному випадку, буде суперечити інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Сімейного кодексу України усиновлення дитини провадить-ся у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

За приписами Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої Постановою Верховної ради Української РСР №789-XII від 27 лютого 1991 року, - дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли є можливість, рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові й моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов`язок здійснювати особливе турбування про дітей,не маючих сім`ї та про дітей, не маючих достатніх засобів до існування.

Згідно ст. 20 Конвенції про права дитини, - метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення, є її усиновлення.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом ст. 27 Конвенції про права дитини, - батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно положень ч. ч. 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відпо-відно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Рішеннями Європейського суду з прав людини констатовано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Крім того, статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`яз-ки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

У відповідності зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконан-ня обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно частин 1 та 2 статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, що набула чинності для України з 01 вересня 2011 року, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.

За нормами ч. 1 ст. 238 Сімейного кодексу України усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

Отже, предметом доказування при розгляді судом справ даної категорії є доведення того, що незалежно саме від волі усиновлювача між ним і дитиною склалися стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він на даний час не підтримує ніякого зв`язку із дитиною, участі у її вихованні не приймає і це усиновлення перестало забезпечувати сімейне виховання та суперечить інтересам дитини. Оскільки він та відповідачка розлучились, його спільне проживання з дитиною є неможливим.

В той же час, позивачем, на виконання вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних доказів на підтвердження того факту, що йому чиняться будь-які перешкоди у виконанні покладених на нього обов`язків, як батька по вихованню дитини.

З урахуванням встановлених обставин та беручи до уваги пояснення, надані позивачем в судовому засіданні, суд дійшов правомірного висновку про фактичне само-усунення позивача від виконання батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини, який протягом тривалого часу не спілкувався з дитиною і ніяким чином не намагався змінити цю ситуацію.

Зважаючи на те, що позивачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено, що між ним, як усиновлювачем і усиновленою дитиною склалися, незалежно від його волі, стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання і виконання ним як усиновлювачем своїх батьківських обов`язків, в той час, як відсутність спілкування з усиновленою дитиною у відносинах, які склались між ними, залежать виключно від волі усиновлювача, а припинення спілкування позивача з усиновленою дитиною має місце через небажання батька, а не поза його волею, - районний суд дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено наявності підстав скасування усиновлення, визначених ч. 1 ст. 238 СК України, обґрунтовано відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Пилипчук Л.І.

Чумак О.В.