КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 757/47700/19-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Батрин О.В.

29 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» та просила:

стягнути заборгованість із заробітної плати за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 54 701,94 грн.,

стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при переведенні, починаючи з 22 липня 2016 року до 20 серпня 2019 року, в розмірі 198 455,12 грн.,

стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 липня 2017 року, в розмірі 245 432,32 грн.,

стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 14 689,11 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 513 278 грн. 49 коп., що складається із: заборгованості із заробітної плати за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 по 17 липня 2017 року в сумі 54 701,94 грн. без утримання податків та зборів; середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведені, починаючи з 22 липня 2016 року, у розмірі 198 455,12 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 липня 2017 року, у розмірі 245 432,32 грн.; компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 14 689,11 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 5 132 грн. 78 коп.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10370/2020
В апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилається на порушення норм процесуального права та на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що позивач працював у виробничому підрозділі, який знаходиться на непідконтрольній українській владі території.

Зазначає, що за першу половину березня позивачу нараховано та виплачено аванс в сумі 2 276,29 грн., а за інший період у відповідача відсутня заборгованість, так як нарахування заробітної плати за цей період не здійснювалось через відсутність первинних документів.

Вказує, що докази, які підтверджують заборгованість із заробітної плати виготовлені на непідконтрольній територій, а тому не можуть прийматися до уваги.

Вказує, що заборгованість за період травень-липень 2016 року утворилася за час робити позивача в ДП «Донецька залізниця», яка є іншої юридичною особою, правонаступником якої не є відповідач.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення першої інстанції без змін. Надання АТ «Укрзалізниця» платіжних відомостей повністю підтверджує факт прийняття ним заборгованості за травень-липень 2016 року. АТ «Укрзалізниця» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Донецька залізниця».

Зазначає, що усі документи надані суду позивачем є допустимими та належними доказами, оскільки були видані відповідачем у м. Лиман на підконтрольній державній території. Звертає увагу на те, що було захоплено приміщення іншої юридичної особи ДП «Донецька залізниця», а відповідач зареєстрований в м. Києві та не втрачав доступ до трудових книжок та рахунків.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення без змін.

АТ «Українська залізниця» свого представника в судове засідання не направило, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи про причини неявки суд не повідомило.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з липня 2006 року по липень 2016 року ОСОБА_1 працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця».

Відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 № 303 у складі регіональної філії «Донецька залізниця» утворено Донецьку та Луганську дирекції залізничних перевезень, а також затверджено їхню структуру.

На виконання рішення засідання Правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31.05.2016 та 03.06.2016 відбулось переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», відповідно до вимог законодавства та внутрішніх нормативно-правових актів Товариства з повідомленням ДФС про прийняття на роботу кожного окремого працівника та видання наказів про прийняття на роботу кожного окремого працівника переведеного з ДП «Донецька залізниця».

Наказом від 20.07.2016 № 1/ос з позивачем продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця».

Наказом № 58-ДН Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 16.03.2017, встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 0-00 годин 20.03.2017.

У наказі зазначалося, що на час простою робітникам приходити на свої робочі місця згідно з графіком роботи відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин ставки встановленої працівникові розряду (окладу) за час простою згідно графіку роботи.

17.07.2017 наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 174-ос позивача звільнено з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач зазначила, що на день звільнення з структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена їй заробітна плата за період травень-липень 2016 року, з другої половини березня 2017 року по 17.07.2017.

При звільненні не отримала всі належні їй платежі, а саме: за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 року по 17.07.2017 року в сумі 54 701,94 грн. без утримання податків та зборів, з яких 5 120,06 грн. (травень 2016 року) + 5 389,24 грн. (червень 2016 року)+ 2 409,31 грн. (липень 2016 року) +6 950,92 грн. (березень 2017 року) + 3 832,29 грн. (квітень 2017 року) + 3 832,29 грн. (травень 2017 року) + 3 832,29 грн. (червень 2017 року) + 23 335,54 грн. (липень 2017 року, в тому числі вихідна допомога) = 54 701,94 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні та строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів.

У випадку звільнення працівника з власної ініціативи (ст. 38 КЗпП України), працівник має право на виплату йому заробітної плати.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудового колективу органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами,колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз зазначених норм права свідчать про те, що роботодавець при звільненні працівника повинен провести з ним розрахунок та виплатити належну останньому заробітну плату.

Встановлено, що 17.07.2017 наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 174-ос ОСОБА_1 звільнена з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

На день звільнення Позивача із структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 року по 17.07.2017 року в сумі 54 701,94 грн. без утримання податків та зборів, з яких 5 120,06 грн. (травень 2016 року) + 5 389,24 грн. (червень 2016 року)+ 2 409,31 грн. (липень 2016 року) +6 950,92 грн. (березень 2017 року) + 3 832,29 грн. (квітень 2017 року) + 3 832,29 грн. (травень 2017 року) + 3 832,29 грн. (червень 2017 року) + 23 335,54 грн. (липень 2017 року, в тому числі вихідна допомога) = 54 701,94 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення заробітної плати правильними.

Позивач надала суду копії табелів обліку робочого часу, копію розрахунку відпустки та копії розрахунків заробітної плати за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 по липень 2017, з яких слідує, що вказані суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги та оплата простою нараховані, проте не виплачені.

Комісією з реорганізації ДП «Донецька залізниця» разом з ПАТ «Укрзалізниця» та регіональною філією «Донецька залізниця» організовано роботу з визначення, виплати заборгованості з заробітної плати працівників ДП «Донецька залізниця», переведених на роботу до регіональної філії «Донецька залізниця», також визнаються зобов`язання щодо матеріального забезпечення у період праці в ДП «Донецька залізниця».

При переведенні позивача на роботу з однієї юридичної особи до іншої у зв`язку із процесом реорганізації, з нею мав бути проведений розрахунок по виплаті заборгованості із заробітної плати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження N 12-98гс19) суд дійшов висновку, що державну реєстрацію АТ «Укрзалізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року. Згідно зі статутом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 735, АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП «Донецька залізниця». Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку.

При реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент.

Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а усієї їх сукупності.

У процедурі реорганізації підприємств залізничного транспорту у формі злиття все майно, права та обов`язки державних підприємств, які припиняються, переходять до правонаступника - АТ «Укрзалізниця». Держава не має права вилучити якусь частину майна, зокрема ту, що знаходиться на неконтрольованій території, і не передати її (частину) правонаступнику.

При реорганізації в формі злиття немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків.

Отже, лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво. Внаслідок же злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що у період з травня 2016 року по 17 липня 2017 року АТ «Укрзалізниця» (ПАТ «Укрзалізниця») було роботодавцем позивача.

За наведеного доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість утворилася за час робити позивача в ДП «Донецька залізниця», яка є іншою юридичною особою, правонаступником якої не є відповідач є необґрунтованими.

Регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» не є юридичною особою, а ПАТ «Українська залізниця» територіально розміщена в місті Києві, у зв`язку з чим будь-яких перешкод для належного виконання Відповідачем власних обов`язків перед Позивачем не встановлено.

Пунктами 1 та 2 рішення РНБО України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України № 66/2017 від 15.03.2017, вирішено тимчасово, до реалізації пунктів 1 та 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно з законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей. КМУ доручено невідкладно вжити заходів щодо: припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, крім вантажів що мають гуманітарний характер і надаються українськими та міжнародними гуманітарними організаціями.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» № 265 від 25.04.2017 «Про деякі питання діяльності ПАТ «Укрзалізниця» визнано таким, що втратив чинність наказ ПАТ «Укрзалізниця» № 303 від 15.06.2016 року «Про деякі питання діяльності ПАТ «Укрзалізниця» яким були затверджені структури Донецької дирекції залізничних перевезень та Луганської дирекції залізничних перевезень сформовані щодо них виробничі потужності, передбачено необхідну кількість персоналу для проведення інвентаризації майна, обслуговування інфраструктури та централізованого управління перевезеннями.

Отже, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ПАТ «Українська залізниця» втратила об`єктивну можливість дотримуватися трудового законодавства щодо оплати праці працівників, враховуючи посилання відповідача, що позивач працював у виробничому підрозділі, який знаходиться на непідконтрольній українській владі території.

Відповідач надав до матеріалів справи відомості на виплату грошей № 546, згідно якої позивачка отримала 12 липня 2017 року аванс за березень 2017 року в розмірі 2276,29 грн. та яка містить підпис позивачки (а. с. 136).

ОСОБА_1 стверджувала, що зазначену суму авансу вона не отримувала, підпис у відомості не її.

Надання відповідачем вищевказаних відомостей лише свідчить про визнання ним факту заборгованості, розміру заборгованості і факту виконання позивачем своїх трудових обов`язків та повністю спростовує твердження відповідача про відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» та відповідно, відсутності у відповідача доступу до первинних документів.

Платіжні відомості за червень 2016 року, зведена відомість є виключно внутрішніми документами відповідача та не є доказом виплати позивачу заробітної плати, не містять критеріїв правильності розрахунку заробітної плати, не містять підпису позивача, або доказу ознайомлення позивача з даними документами, не встановлюють за який період заборгованість відображена у відомостях, відомості надані за червень 2016 року, тоді як заборгованість заробітної плати існує і за травень-липень 2016 року.

Допустимим доказом зарахування коштів на рахунки працівників, є виписка банку із даними про перерахування коштів, але відповідачем не було надано такої виписки, тому доводи про виплату коштів позивачу н знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Надані відповідачем платіжні відомості на підтвердження сплату заборгованості із заробітної плати за 2016 рік лише підтверджують про наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі (а. с. 128-134).

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Абзацом 3 п. 2 даного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Враховуючи вищевикладене та те, що АТ«Українська залізниця» не було здійснено виплати заробітної плати позивачу при звільненні, колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 245 432,32 грн. та 198 455,12 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні.

Встановлено, що у відповідача є доступ до первинних документів, адже у матеріалах справи наявні належним чином заповнена трудова книжка позивача (а. с. 16-18) та виданий наказ (розпорядження) про звільнення з роботи, точна зазначена кількість днів невикористаної відпустки (а. с. 30-32), роздруковані розрахунки заробітної плати (а. с. 33-38), виданих позивачу, свідчить про обізнаність відповідача про існуючий обов`язок та його невиконання, що є підставою для здійснення відповідного відшкодування у вигляді нарахування середнього заробітку.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII протягом дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Колегія суддів вважає, що висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 має виключно інформаційний характер та не є належним доказом, який би свідчив, що порушення регіональною філією «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» законодавства про працю відбулося під впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Науково-правовий висновок, що викладений на бланку Торгово-промислової палати України, який складений на замовлення ПАТ «Укрзалізниця» і містить окрему думку двох фахівців у сфері права, не є сертифікатом та має консультативно-інформаційний характер.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування встановлених порушених прав позивача.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01.10.2020

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова