Номер провадження: 22-ц/813/2972/20
Номер справи місцевого суду: 522/4341/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визнання права спільної сумісної власності і поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Науменка А.В. 25 квітня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визнання права спільної сумісної власності і поділ спільного майна подружжя (а.с. 2-6, 74-78).

В обґрунтування позову посилалася на те, що сімейне життя між сторонами не склалося із-за різних характерів, життєвих прагнень та поглядів на подружнє життя. Почуття поваги та кохання подружжям один до одного втрачено, сторони мешкають окремо. Подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечить їх інтересам, оскільки шлюб носить формальний характер, а тому подальше сумісне життя з відповідачем та збереження сім`ї неможливі. Просила суд розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також визнати право спільної сумісної власності на грошові кошти, що перебувають на рахунках ОСОБА_2 у ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів.

Згодом, від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у який остання просила, в порядку поділу спільного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 277 437,02 грн.

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суд м. Одеси із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин (а.с. 112-115).

Просив суд визнати за ОСОБА_2 особистою приватною власністю грошові кошти у сумі 331 989,56 грн., отримані в якості заробітної плати, розміщені на банківських рахунках ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та набуті ним за час окремого проживання сторін у зв`язку із припиненням шлюбних відносин.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 17 листопада 1987 року, зареєстрований виконкомом Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, про що зроблено актовий запис № 86. Свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_2 особистою приватною власністю грошові кошти у сумі 331 989,56 грн., отримані в якості заробітної плати, розміщені на банківських рахунках ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та набуті ним за час окремого проживання з ОСОБА_1 , у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин (а.с. 177-178).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що згідно довідки ПАТ "ПУМБ", на рахунку позивача знаходилась сума грошових коштів у розмірі 554 874 грн., і саме ця сума підлягає розподілу між сторонами. Крім того, не відповідає встановленим обставинам справи висновок суду першої інстанції про недоведеність проживання однією сім`єю позивача та відповідача. (а.с. 182-187).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 доведене його окреме проживання з позивачкою та особисту приватну власність на грошові кошти у сумі 331 989,56 грн., отримані в якості заробітної плати, розміщені на банківських рахунках ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», а тому, суд вважав за можливе визнати за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 особистою приватною власністю грошові кошти у сумі 331 989,56 грн., отримані в якості заробітної плати, розміщені на банківських рахунках ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», та набуті останнім за час окремого проживання з ОСОБА_1 , у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 листопада 1987 року сторони зареєстрували шлюб у виконкомі Красносільсської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис № 86. Свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 .

Від спільного шлюбу подружжя має двох дітей, які вже досягли віку повноліття: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Станом на час розгляду справи судом першої інстанції фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинен, примирення між ними неможливе.На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу у повному обсязі.

Що стосується визнання права спільної сумісної власності на грошові кошти, які перебували на рахунках у ПАТ «ПУМБ», відкритих відповідачем, та поділу їх між позивачем та відповідачем як спільне майно, колегія суддів зауважує наступне.

У ході судового розгляду позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження наявності на рахунках у відповідача суми грошових коштів - 554 874,03 грн.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки ПАТ «ПУМБ» вбачається, що станом на 03 липня 2018 року на рахунках, відкритих відповідачем, знаходилося 6711,88 дол. СІІІА (26,31 грн. - курс НБУ на 18 червня 2018 року) та 155 400 грн., що загалом складало суму 331 989,56 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що наявні на рахунку відповідача кошти є коштами, отриманими останнім у якості заробітної плати. В підтвердження вказаного, відповідачем надано трудові контракти 2014-2017 років.

За загальним правилом, власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 1990 року мешкає, а з 2000 року - зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому ж житловому приміщенні мешкає і позивачка. Таким чином, встановленим є факт, що сторони на час звернення до суду проживали однією сім`єю разом у квартирі за вказаною адресою

ОСОБА_2 пояснював суду, що з 2005 року, після фактичного припинення шлюбних відносин та не проживання однією сім`єю, у зв`язку з відсутністю у відповідача іншого житла, за домовленістю сторін, останні почали проживати окремо, у різних кімнатах. Юридично розірвання шлюбу не оформлювали. Жодних сімейно-шлюбних стосунків сторони у справі не підтримували, однією сім`єю не проживали, спільного господарства не вели, мали окремі бюджети. За наявності можливості, вже давно б припинив мешкати за адресою: АДРЕСА_1 . Зароблені ним та заощаджені кошти, є коштами для придбання у майбутньому окремого житла.

Колегія суддів критично оцінює показання опитаних у ході судового розгляду справи свідка ОСОБА_5 , яка є рідною сестрою відповідача, та свідка ОСОБА_6 , яка є рідною донькою позивача та відповідача, оскільки останні є родичами ОСОБА_2 та, відповідно, є особами, зацікавленими у вирішенні справи саме на користь відповідача.

Крім того, не можуть бути прийняти до уваги судом апеляційної інстанції показання свідка ОСОБА_7 , яка повідомила суду першої інстанції, що в період 2016 - 2017 років ОСОБА_2 проживав разом із нею у її квартирі. Разом із ОСОБА_1 не проживав, цей шлюб вже давно був формальним, фактично сторони не жили однією сім`єю. Так, суд першої інстанції, приймаючи до уваги вказані показання свідка, не перевірив, якими саме доказами вони підтверджуються. Колегія суддів враховує, що у матеріалах справи відсутні належні та допустими докази того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 проживали разом, сумісно вели господарство.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доказів, які б підтверджували роздільне проживання сторін однією сім`єю з 2014 року, відсутність сімейно-шлюбних стосунків, ОСОБА_2 , всупереч вимогам ЦПК України, до суду не надано, як і не надано належних доказів відсутності спільного ведення господарства, відсутності єдиного бюджету тощо.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про доведість факту окремого проживання ОСОБА_2 з позивачкою, а також дійшов безпідставного висновку про визнання особистою приватною власністю грошові кошти у сумі 331 989,56 грн., отримані відповідачемв якості заробітної плати, розміщені на банківських рахунках ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк».

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2017 року № 11, - у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Матеріалами справи встановлено, що грошові кошти у сумі 331 989,56 грн., розміщені на банківських рахунках ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк", були зняти з рахунку ОСОБА_2 без відома ОСОБА_1 , а також витрачені не на користь сім`ї, що підтверджується наданими у суді апеляційної інстанції показаннями Піскового Ю.Г., який пояснив, що вказані грошові кошти він знімав з рахунку та, у подальшому, мав намір витратити їх на придбання власного житла.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та, відповідно, про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини зазначеної грошової суми в порядку поділу спільного майна подружжя, що становить 165 994, 78 грн.

Одночасно, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження наявності на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , грошових коштів у сумі 554 874, 03 грн.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2019 року - скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визнання права спільної сумісної власності і поділ спільного майна подружжя, та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин,

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати право спільної сумісної власності на грошові кошти у сумі 331 989,56 грн., за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 165 994, 78 грн. в порядку поділу спільного майна подружжя.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 25 березня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе