Дата документу 24.03.2020 Справа № 324/892/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №324/892/19 Головуючий у 1 інстанції: Кацаренко І.О.
Провадження № 22-ц/807/1132/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 27 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11 грудня 2010 року між нею і ОСОБА_3 був укладений шлюб, який розірваний на підставі рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2019 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Починаючи з жовтня 2018 року, сторони у справі проживають окремо, малолітня дитина залишилась на її повному утриманні, відповідач матеріальної допомоги не надає.

Відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, забезпечує себе роботою та доходом самостійно, у 2018 році ОСОБА_3 задекларував дохід приблизно на рівні кількох мільйонів гривень.

Враховуючи мінливий дохід відповідача, вважала, що відповідач може сплачувати аліменти щомісячно у розмірі 40000 грн., починаючи з жовтня 2018 року, коли відповідач перестав матеріально утримувати дитину.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 у розмірі 40000 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з жовтня 2018 року включно, а також стягнути з відповідача всі документально підтверджені судові витрати.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 27 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5000 гривень на місяць, щомісячно, починаючи стягнення з 24 травня 2019 року і до досягнення повноліття дитини, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 включно.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 768 грн. 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неналежну оцінку доказів, неповне з`ясування судом обставин щодо розміру доходу відповідача, ненадання відповідачем матеріальної допомоги з жовтня 2018 року, просила змінити рішення суду в частині розміру аліментів та збільшити розмір аліментів, скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий період та постановити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на отримання ним прибутку в розмірі 10% від оборутку товару (обсягу доходу), ненадання позивачем доказів наявності в нього на праві власності, володіння та/або користування майна та майнових прав, перебування на його утриманні непрацездатних членів сім`ї, просив змінити рішення суду в частині розміру аліментів, стягнувши з нього аліменти в розмірі 2218 грн. щомісячно.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, відповідач є молодою працездатною людиною, відомостей про незадовільний стан його здоров`я не надано, малолітня дитина проживає із позивачем.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 01 жовтня 2011 року) (а.с.11).

Відповідно до акту про проживання особи від 20 червня 2019 року ОСОБА_5 проживає разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31).

Згідно довідки про склад сім`ї ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_2 , разом з ОСОБА_6 , 1961 року народження, матір`ю ОСОБА_7 , 1963 року народження, і бабою ОСОБА_8 , 1939 року народження (т.1, а.с.86).

Судом першої інстанції також встановлено, що у вересні 2019 року відповідач став власником жилого будинку, розташованого в м.Пологи, який придбаний ОСОБА_3 за 70 000 грн., що зазначено в п.2.1 договору купівлі-продажу жилого будинку від 13 вересня 2019 року (т.1, а.с.141-143).

Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у статті 180 СК України.

Згідно з частиною другою статті 51 Конституції України, статтею 180 СК України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

За приписами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Статею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2218 грн.

Статею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 грн., з 1 липня - 2318 грн., з 1 грудня - 2395 грн.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, керуючись наведеними нормами матеріального права, врахувавши факти, що мають бути встановлені судом при розгляді такої категорії справ, дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, визначивши аліменти, які підлягають стягненню на утримання дитини у розмірі 5000 грн. щомісячно.

За приписами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження в апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо отримання ним прибутку саме в розмірі 10% від оборутку товару (обсягу доходу), розмір якого визначено в податкових деклараціях фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 за 2017-2018 роки не підтверджено належними доказами.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на вимоги ст.292 Податкового Кодексу України та на відомості, що містяться в Податкових деклараціях ОСОБА_3 за 2017-2019 роки щодо обгрунтування розміру отриманого відповідачем прибутку від підприєимніцької діяльності не заслуговують на увагу, оскільки положення зазначеної статті регламентують визначення розміру податку для платників єдиного податку першої третьої групи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про розмір доходів відповідача та можливість сплати ним аліментів в розмірі 40 000 грн. щомісячно не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки позивачем всупереч ч. 2 ст. 182 СК України не доведено необхідність саме такого розміру аліментів.

Доводи ОСОБА_3 про перебування на його утриманні батьків та інших непрацездатних членів сім`ї були предметом дослідження суду першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено, відповідачем не надано доказів на підтвердження непрацездатності батьків відповідача та про їх перебування на утриманні відповідача. Докази щодо перебування на утриманні відповідача ОСОБА_8 також відсутні.

Не надані зазначені докази й до суду апеляційної інстанції.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення аліментів за минулий період.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

За приписами ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на надання в якості доказів скрін-шотів листування сторін за допомогою засобів телефонного зв`язку не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані скрін-шоти не містять інформації щодо вжиття ОСОБА_1 заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

Наведені в апеляційних скаргах доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди сторін з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 27 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 березня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова