Провадження № 22-ц/812/1579/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 жовтня 2020 року м. Миколаїв

справа № 490/3867/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Шаманської Н.О., Локтіонової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Богуславської О.М.,

учасники справи: представник заявника ОСОБА_1 , державний виконавець Щербатюк А.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену 03 липня 2020 року під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня,

за скаргою

ОСОБА_2 на дії, бездіяльність заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

в с т а н о в и в:

В червні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії, бездіяльність заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Заводський ВДВС) ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 зазначала, що Заводський ВДВС здійснює примусове виконання по стягненню з неї виконавчого збору в сумі 792871 грн 83 коп. Підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного стягнення з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум, а у разі відсутності обставин фактичного виконання виконавчого документу (часткового виконання) у державного виконавця відсутнє право на стягнення виконавчого збору. Виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Постановою головного державного виконавця стягувачу було повернуто виконавчий документ на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» тому у державного виконавця відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.

Посилаючись на вказані обставини, заявник просила визнати незаконною бездіяльність заступника начальника Заводського ВДВС у м. Миколаєві щодо не закінчення виконавчого провадження за постановою про стягнення з неї виконавчого збору в сумі 792871 грн 83 коп. та зобов`язати заступника начальника Заводського ВДВС Щербатюка А.І. закінчити виконавче провадження ВП № 57226906 та винести про це відповідну постанову.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2020 року у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 на дії, бездіяльність заступника начальника Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовлено на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК.

Ухвала суду мотивована тим, що заявлені у скарзі вимоги не підвідомчі суду загальної юрисдикції, оскільки оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, незаконність та необґрунтованість ухвали суду, просила ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для розгляду справи по суті.

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, до апеляційного суду не надійшов.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області перебувало виконавче провадження № 51279338 з примусового виконання виконавчого напису № 1662, виданого 30 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. про звернення стягнення на квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_2 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна передбачалось задовольнити вимоги ПАТ «Альфа-Банк» в розмірі 7 928718 грн 39 коп.(а.с.8-10)

Під час проведення виконавчих дій, 07 червня 2016 року головним державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми заборгованості у розмірі 792871 грн 83 коп. ( а.с.11-12).

Постановою державного виконавця від 30 липня 2018 року виконавчий документ повернуто стягувачу ПАТ «Альфа-Банк» на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Із досліджених в судовому засіданні апеляційного суду матеріалів виконавчого провадження вбачається, що зазначена вище постанова про стягнення виконавчого збору від 7 червня 2016 року виділена в окреме провадження ВП № 57226906, яке відкрито постановою від 21 вересня 2018 року.

Згідно статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

На час відкриття виконавчого провадження чинним був Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), згідно зі статтею 1 якого визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Однак, на час виділення вказаної постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження (21 вересня 2018 року) набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Оскільки стягнення виконавчого збору, як окрема виконавча дія, здійснена державним виконавцем після набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, то до спірних правовідносин (щодо правомірності проведення державним виконавцем виконавчих дій щодо стягнення виконавчого збору) підлягають застосуванню положення Закону № 1404-VIII.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VІІІ примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа) якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 2 статті 74 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Зі змісту скарги та доданих до неї документів вбачається, що ОСОБА_2 оскаржує бездіяльність заступника начальника Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не закінчення виконавчого провадження ВП № 57226906 за постановою про стягнення з неї виконавчого збору в сумі 792871 грн 83 коп.

При цьому скаржник посилається на безпідставність стягнення вказаного виконавчого збору.

Отже, предметом доказування по даній справі є правомірність проведення державним виконавцем виконавчих дій за постановою про стягнення виконавчого збору.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що заявник оскаржує лише бездіяльність державного виконавця, яка не пов`язана зі стягненням виконавчого збору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки це суперечить змісту скарги.

Постановляючи ухвалу від 3 липня 2020 року, суд виходив з того, що згідно із частиною 2 статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 06 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц; від 13 червня 2018 року у справі №307/1451/15-ц; від 20 вересня 2018 року у справі №821/872/17, а також в постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі, та яка розглянута в порядку адміністративного судочинства.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки скарга не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції адміністративного суду.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому ухвала підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
Судді О.В. Локтіонова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2020 року.