Провадження №2/760/4251/20
Справа №760/2122/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді: Оксюти Т.Г.

при секретарі: Горупа В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного кооперативу «ДРУЖБА» про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з ГБК «ДРУЖБА» на свою користь компенсацію за невикористані відпустки в сумі 66695,76 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він працював на посаді голови правління ГБК «ДРУЖБА» з 31.01.1992 року по 15.12.2017 року.

Протягом 25 років позивач не скористався правом щодо отримання щорічних відпусток та після звільнення не отримав жодної компенсації у грошовій формі за невикористані відпустки.

Вважає, що терміну давності для виплати грошової компенсації за невикористані працівником дні відпустки не встановлено, тобто якщо працівник не брав щорічні відпустки кілька разів підряд під час звільнення компенсацію надають за всі роки.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.02.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.03.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.03.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик та допит свідків відмовлено.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.03.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів відмовлено.

У встановлений ухвалою судді від 25.02.2020 року строк від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що вимоги є необґрунтованими та доводи позивача ґрунтуються лише на його припущеннях та нічим не підтвердженні.

Також, просив застосувати строк позовної давності.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, сторони у судове засідання не викликались.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані учасниками справи письмові пояснення, заперечення, приходить до наступного висновку.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді голови правління Гаражно-будівельний кооператив «ДРУЖБА» з 31.01.1992 року по 15.12.2017 року.

Згідно наказу №1 від 15.12.2017 року ОСОБА_1 звільнено на підставі протоколу загальних зборів учасників ГБК «ДРУЖБА» №1 від 22.11.2017 року та п. 2 ст. 41 КЗпП України втрати довір`я з 15.12.2017 року.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, у порушення норм трудового законодавства та законодавства про оплату праці відповідач при звільнені не виплатив йому компенсацію за невикористані дні відпустки, якою він протягом 25 років жодного разу не скористався, у зв`язку з чим просив стягнути на свою користь компенсацію за невикористані відпустки в сумі 66695,76 грн., на що слід зазначити наступне.

Ст.233 КЗпП України передбачено,що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня ,коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права,а у справах про звільнення -в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.2 ЗУ "Про оплату праці", в структуру заробітної плати входить:

- Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

- Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

- Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Аналізуючи зазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку не підпадають під поняття "заробітна плата" і до таких вимог застосовується позовна давність визначена ч.1 ст.233 КЗпП України.

Позивачу про порушення його трудових прав, зокрема, пов`язаних з невиплатою компенсації за невикористані відпустки стало відомо 15.12.2017 року, а до суду позивач звернувся 15.01.2020 року, тобто з пропуском строку звернення, визначеного ч.1 ст.233 КЗпП України. Поважних причин пропуску строку звернення до суду позивач не зазначив, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються,суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 4, 94, 233 КЗпП України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного кооперативу «ДРУЖБА» про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя