Ухвала

01 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 523/8067/18

провадження № 61-13758 ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жмуд Олег Володимирович, на постанову Одеського апеляційного суду від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру та способу стягнення аліментів, стягнення додаткових витрат, стягнення аліментів за минулий період,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив змінити розмір та спосіб стягнення аліментів на утримання його дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який встановлений наказом Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2017 року у справі № 523/15805/17 та стягнути з нього аліменти в твердій сумі у розмірі по 1 000,00 грн щомісяця на кожну дитину.

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила змінити розмір та спосіб стягнення аліментів, які стягуються з останнього судовим наказом, на тверду грошову суму по 3 700,00 грн на кожну дитину. Крім того, просила стягнути аліменти за період з 01 серпня 2015 року до 14 листопада 2017 року у розмірі 3 700,00 грн щомісяця на кожну дитину та компенсувати 50% вартості додаткових витрат на дітей у розмірі 20 124,75 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2019 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Змінено розмір та спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлений судовим наказом Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2017 у справі № 523/15805/17. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей аліменти у розмірі по 1 200,00 грн на кожну дитину щомісячно, з урахуванням індексації, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 червня 2018 року (з дня подання позову) до досягнення дітьми повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_3 та до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відкликано судовий наказ від 01 грудня 2017, виданий Суворовським районним судом м. Одеси у справі за № 523/15805/17 без подальшого виконання. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 50% вартості додаткових витрат на неповнолітніх дітей у розмірі 20 124,75 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.

ПостановоюОдеського апеляційного суду від 25 травня 2020 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2019 року скасовано в частині вимог про зміну розміру та способу участі в утриманні дітей та ухвалено нове, яким в цій частині у задоволенні позовів відмовлено, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

У вересні 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

При цьому, такі справи є малозначними в силу прямої вказівки в законі незалежно від ціни позову по ним.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження у справі про зміну розміру та способу стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, стягнення додаткових витрат, стягнення аліментів за минулий період, тому ця справа є малозначною в силу вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Встановлені підпунктами «а-г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України підстави для касаційного оскарження судових рішень лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, стабілізувати цивільні правовідносини.

Посилання заявника на те, що касаційна скарга стосується питання застосування абз. 2 частини третьої статті 181 та частини першої статті 192 СК України та інші питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необгрунтованими. Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявник не навів прикладів неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах та не додав до касаційної скарги доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилається.

Доводи ОСОБА_1 про те, що судом апеляційної інстанції не були враховані висновки суду касаційної інстанції у подібних правовідносинах зводяться до незгоди особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваним судовим рішенням та не свідчать про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в цій справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жмуд Олег Володимирович, на постанову Одеського апеляційного суду від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру та способу стягнення аліментів, стягнення додаткових витрат, стягнення аліментів за минулий період.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара