Дата документу 09.10.2020 Справа № 334/1755/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/1755/19 Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/907/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 05 червня 1993 року по 18 травня 2017 року сторони перебували у шлюбі.

Під час шлюбу сторони придбали чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач як співвласник отримувала житлово-комунальні послуги та відповідно мала обов`язки з їх оплати.

В період сумісного проживання та володіння квартирою з січня 2016 року по 01 березня 2018 року у зв`язку з утворенням заборгованості за житлово-комунальні послуги за вказаною адресою ним було сплачено заборгованість з постачання та надання послуг, зокрема, електроенергії, постачання газу, води, теплоносія у загальному розмірі 9792,87 грн.

Відповідач участь в погашенні заборгованості не приймала, в добровільному порядку відшкодувати 50% від суми загальної оплати відмовилась.

01 березня 2018 року ним було відчужено частку житлової квартири на користь відповідача та припинено оплату житлово-комунальних послуг.

На підставі зазначеного просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму 4896,44 грн. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання належних квитанцій на підтвердження позовних вимог, наявність в нього оригіналів квитанцій, зазначення в договорі купівлі-продажу про відсутність майнових претензій не свідчить про відсутність в нього права на компенсацію витрат, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 вересня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 1993 року по 18 травня 2017 року, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2017 року (а.с.32-33).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Бургазли І.І., сторонам у справі на праві спільної часткової власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2017 року № 334/7210/16-ц встановлено порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 34-36).

Згідно з інформаційними довідками сектору по роботі за абонентами КП «Наше місто» з 01 вересня 2017 року особовий рахунок НОМЕР_1 (зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 ) був розділений, відкрито новий рахунок 93004309, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_4 (а.с.39).

Згідно з інформаційною довідкою КП «Місто для людей» № 326207 від 25 липня 2018 року за вказаною адресою зареєстровано два особових рахунків: № НОМЕР_1 (відповідальний власник (квартиронаймач) ОСОБА_4 ) та №93004309 (закрито) (а.с. 37).

У 2017 році позивач вже звертався з аналогічними вимогами до суду, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/4232/17 від 27.02.2019 року позовна заява про стягнення суми боргу залишена без розгляду (а.с.49-54).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст.ст. 76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 надано нечіткі квитанції про сплату комунальних послуг за період з 01 березня 2018 року, тобто вже після відчуження ним своєї частки у зазначеній квартирі.

До позовної заяви також долучено квитанцію від 19 лютого 2018 року на суму 165,39 грн., квитанцію від 23 лютого 2018 року на суму 55 грн. про сплату послуг з постачання електричної енергії, квитанції від 19 лютого 2018 року на суму 478,32 грн. про сплату послуг за газопостачання, з яких вбачається, що вказані суми були сплачені за особовим рахунком НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційними довідками сектору по роботі за абонентами КП «Наше місто» (а.с. 12 зворот, 14 зворот, 39).

З огляду на те, що з 01 вересня 2017 року особові рахунки були розділені, ОСОБА_5 не надано докази сплати грошових коштів на особовий рахунок, відкритий на ім`я відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 09 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова