ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/92/20 Справа № 199/8776/17 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна та ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг, застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів; за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ Порше Лізинг Україна про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг, застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 20.12.2013 року між сторонами по справі було укладено договір про фінансовий лізинг № 00009249, відповідно до умов якого лізингодавець зобов`язався передати у розпорядження лізингоодержувача об`єкт лізингу: транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , а лізингоодержувач зобов`язався у строк 60 місяців сплатити лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною визначеною лізингодавцем. Договором про фінансовий лізинг вартість об`єкта лізингу визначена в розмірі, що становить еквівалент у гривні 20 965,00 доларів США. Вважаючи, що відповідач дійсно має право на надання фінансових послуг з лізингу, 23.12.2013 року позивач сплатив на його користь суму в розмірі 33 161,84 грн., що включає в себе авансовий платіж, адміністративний платіж, реєстраційний платіж та перший лізинговий платіж. 27.12.2013 року відповідач передав позивачу транспортний засіб згідно з актом-прийому передачі.

На виконання умов договору про фінансовий лізинг, позивачем було сплачено на користь відповідача в рахунок оплати лізингових платежів суму в розмірі 425 969,44 грн. Однак, у серпні 2017 року позивач почав підозрювати, що відповідач, всупереч принципу добросовісності договору і рівноправ`я сторін, добровільно трактуючи умови договору, виставляє рахунок на сплату лізингових платежів по курсу долару США, який не відповідає жодному загальновідомому курсу національної валюти.

Позивач вважав, що договір про фінансовий лізинг містить умови, які є несправедливими, суттєво обмежують права позивача, як споживача, а тому порушують вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів. Також позивач зазначав, що під час укладення договору про фінансовий лізинг не було дотримано вимоги закону щодо обов`язковості нотаріального посвідчення правочину.

Ураховуючи викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: визнати недійсним договір про фінансовий лізинг № 00009249 від 20.12.2013 року, укладений між ТОВ Порше Лізинг Україна та ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти сплачені на виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009249 від 20.12.2013 року в розмірі 22 579,69 доларів США з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

У квітні 2018 року відповідач по справі ТОВ Порше Лізинг Україна подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 20.12.2013 року між сторонами було укладено договір про фінансовий лізинг № 00009249, відповідно до умов якого лізингодавець зобов`язався передати у розпорядження лізингоодержувача об`єкт лізингу: транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , а позивач по справі зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Відповідно до умов Договору про фінансовий лізинг, відповідач за зустрічним позовом обрав, як об`єкт лізингу, транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 . Позивач за зустрічним позовом придбав у ТОВ Порше Інтер Авто Україна транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 згідно Договору купівлі-продажу автомобіля № 911970 від 24.12.2013 року для передачі його відповідачу за зустрічним позовом, який був придбаний за еквівалент 20 965,00 доларів США. Вважав вказаний правочин нікчемним, тому підлягають застосування наслідки нікчемності правочину. Для того, що б повернути позивача до первісного стану, відповідач повинен відшкодувати вартість майна в розмірі 545 655,38 грн., що станом на момент відшкодування становить еквівалент 20 965,00 доларів США.

Ураховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просив суд стягнути з відповідача на свою користь кошти в розмірі 545 655,38 грн. та судові витрати, провести зустрічне зарахування сум.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким його позовні вимоги задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ним не був пропущений строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав він дізнався із висновку спеціаліста Кравченко Н.В. від 03.10.2017 року.

В апеляційній скарзі ТОВ Порше Лізинг Україна, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ТОВ Порше Лізинг Україна просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог залишити без змін, а скаргу позивача ОСОБА_1 без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 20.12.2013 року між ТОВ Порше Лізинг Україна та ОСОБА_1 у простій письмовій формі було укладено договір про фінансовий лізинг № 00009249, відповідно до умов якого лізингодавець зобов`язався передати у розпорядження лізингоодержувача об`єкт лізингу: транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , а лізингоодержувач зобов`язався у строк 60 місяців сплатити лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною визначеною лізингодавцем.

Відповідно до умов Договору про фінансовий лізинг, ОСОБА_1 обрав, як об`єкт лізингу транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 . ТОВ Порше Лізинг Україна придбав у ТОВ Порше Інтер Авто Україна транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 згідно Договору купівлі-продажу автомобіля № 911970 від 24.12.2013 року.

Договором про фінансовий лізинг № 00009249 від 20.12.2013 року вартість об`єкта лізингу визначена в розмірі, що становить еквівалент у гривні 20 965,00 доларів США. 27.12.2013 року ТОВ Порше Лізинг Україна передав ОСОБА_1 транспортний засіб згідно з актом-прийому передачі. На виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009249 від 20.12.2013 року, ОСОБА_1 було сплачено на користь ТОВ Порше Лізинг Україна в рахунок оплати лізингових платежів суму в розмірі 425 969,44 грн., що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків по договору станом на 30.11.2017 року.

Відмовляючи у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір про фінансовий лізинг № 00009249, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчений, він є нікчемним. Таким чином, нікчемний договір, укладений між сторонами, не створив юридичних наслідків для сторін по справі, отже доводи позивача, що положення договору є несправедливими та у відповідача відсутні дозвільні документи для можливості надання фінансових послуг, тому договір є недійсним, є необґрунтованими. Крім того, оскільки договір лізингу, укладений між сторонами є нікчемним, визнання такого правочину судом недійсним не вимагається, проте позивачами пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено сторонами.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З огляду на статтю 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відлік перебігу позовної давності починається не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Колегія суддів звертає увагу, що з моменту укладення договору і до пред`явлення ОСОБА_1 позовної заяви про захист прав споживачів, визнання договору про фінансовий лізинг недійсним та стягнення грошових коштів ТОВ Порше Лізинг Україна не знало і не могло знати про нікчемність правочину, що в тому числі підтверджується фактом належного виконання позивачем умов договору.

Оцінка аргументів, викладених у апеляційній скарзі щодо недійсності договору лізингу.

Оцінюючи оскаржуване судове рішення на відповідність вимогам статті 263 ЦПК України, апеляційний суд виходить з того, що спірні правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України Про фінансовий лізинг, Законом України Про захист прав споживачів.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України Про фінансовий лізинг за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

В оцінці доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові від 19.10.2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В оцінці доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів врахувала правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 94, 95 постанови від 04.04.2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Колегія суддів звертає увагу, що між сторонами договір фінансового лізингу укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають наведені норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним в цілому і не створює правових наслідків для сторін, визначених його умовами.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань.

За таких обставин, відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України Про захист прав споживачів.

Зважаючи на наведене, встановивши, що оспорюваний договір лізингу нотаріально не посвідчений, а отже відповідно до частини першої статті 220 ЦК України є нікчемним, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним у судовому порядку.

Враховуючи, що укладений між сторонами договір лізингу є нікчемним, відсутні правові підстави для висновку про його недійсність з підстав невідповідності вимогам статті 18 Закону України Про захист прав споживачів.

Щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин ОСОБА_1 користувався предметом лізингу (вказаний вище транспортний засіб), який належить на праві власності ТОВ Порше Лізинг Україна.

За змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23.05.2018 року (справа № 14-77цс18).

У справі, яка переглядається не встановлювались обставини і не перевірялись підстави щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку по сплаті лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу, такі позовні вимоги ТОВ Порше Лізинг Україна не заявлялись і такими підставами позов не обґрунтовувався.

Заявлені у цій справі позовні вимоги ТОВ Порше Лізинг Україна про стягнення коштів з відповідача стосувалися відшкодування різниці між вартістю нового автомобіля, який отримував ОСОБА_1 та дійсною вартістю цього транспортного засобу на момент відшкодування, після його використання. При цьому, вказану різницю позивач визначив у доларах США, виходячи з вартості предмета лізингу, зазначену у договорі та вартості цього транспортного засобу на момент повернення, фактично ставить питання про повернення суми у гривні, яка дорівнює еквіваленту цій сумі у доларах США.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з вимогами частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Колегія суддів звертає увагу, що оскільки відшкодування втраченої вартості об`єкту лізингу у зв`язку з його експлуатацією відповідачем не є тотожним відшкодуванню вартості його використання (оренди) та не узгоджується з положеннями частини першої статті 216 ЦК України щодо застосування реституції, на яку посилається позивач як на правову підставу позову.

Таких же висновків у схожих за змістом правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 25.09.2019 року у справі № 750/11600/16-ц (провадження № 61-34771св18), від 16.03.2020 року у справі № 755/14119/16-ц (провадження № 61-849св18), від 20.05.2020 року у справі 243/993/17 (провадження № 61-44289св18) та від 04.06.2020 року у справі № 290/815/17 (провадження № 61-42543св18).

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що такий спосіб застосування наслідків недійсності правочину як обчислення позивачем різниці вартості автомобіля шляхом переведення вартості автомобіля з гривні на долари США станом на час його передачі відповідачу та із доларів на гривню станом на час отримання автомобіля від відповідача, з урахуванням коливання іноземної валюти не передбачено нормами чинного законодавства.

При цьому ТОВ Порше Лізинг Україна не позбавлено можливості звернутися до суду з відповідним позовом щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку по сплаті коштів за користування предметом лізингу та доводити під час розгляду справи підстави для їх задоволення, в тому числі розмір коштів, які мав заплатити відповідач за весь час користування предметом лізингу.

Ураховуючи наведене, у задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ Порше Лізинг Україна до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів слід відмовити.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стягнувши з ТОВ Порше Лізинг Україна на користь ОСОБА_1 грошових коштів, сплачених на виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009249 від 20.12.2013 року в розмірі 425 969,44 грн.

Колегією було встановлено, що транспортний засіб, який є предметом лізингу у спірних правовідносинах і на теперішній час перебуває у ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати ОСОБА_1 повернути ТОВ Порше Лізинг Україна об`єкт лізингу: транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 .

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна на користь ОСОБА_1 грошові кошти сплачені на виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009249 від 20 грудня 2013 року в розмірі 425 969,44 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг відмовити.

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна об`єкт лізингу: транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко