Постанова

Іменем України

05 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 347/637/18

провадження № 61-9474св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2018 року у складі судді Гордія В. І. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк» та/або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа -служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 26 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №219, згідно з яким останній отримав кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 49 500,0 доларів США з терміном повернення до 25 липня 2011 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, відповідно до якого останні передали банку в іпотеку житловий будинок, загальною площею 442,2 кв. м, житловою площею 226,6 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0804 га, розташовану за вищевказаною адресою, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Позичальник порушив умови кредитного договору, в зв`язку з чим станом на 23 листопада 2017 року виникла заборгованість у розмірі 110 491,60 доларів США.

Посилаючись на статті 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку» , позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 липня 2007 року № 219:

- звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 442,2 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0804 га, що знаходиться за тією ж адресою, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

- звернення стягнення проводити шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення вконавчих дій;

- виселити без надання іншого житла ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із вказаного житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2018 року в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, виходив із того, що позивач пропустив позовну давність, про застосування якої заявили відповідачі. Також зазначив, що позивач вже обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачений іпотечним договором, на підставі виконавчого напису нотаріуса, вчиненого 28 травня 2010 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у виселенні відповідачів з житлового приміщення, що є предметом іпотеки, суд виходив із того, що іпотечне майно придбане не за рахунок коштів, отриманих на підставі кредитного договору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги про виселення з житлового приміщення, правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк» - акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк» та/або банк) оскаржило його в цій частині до апеляційного суду.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2018 року в частині вимоги про виселення з житлового приміщення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що вказана вимога заявлена банком як похідна від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, в задоволенні якої рішенням суду першої інстанції відмовлено, тому вона не може розглядатись судом як самостійна вимога.

Окрім того, суд зазначив, що спірне іпотечне майно придбане іпотекодавцями до укладення договору кредиту та іпотеки, а відтак придбане не за кредитні кошти, що виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого житла.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з відмовою в задоволенні позову про виселення з житлового приміщення, АТ «Укрсоцбанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про виселення відповідачів з іпотечного житла.

Постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про виселення. В іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ «Укрсоцбанк» аргументована тим, що банк, звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилався на норми Закону України «Про іпотеку», оскільки підставою звернення є також письмова вимога про добровільне виселення, із врахуванням того, що позивач реалізував своє право на звернення стягнення в позасудовому порядку.

Також суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував, що на дату укладення кредитного та іпотечного договорів відповідачі не були зареєстровані за адресою предмета іпотеки.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа -служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.

Витребувано із Косівського районного суду Івано-Франківської області зазначену справу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 липня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 219, згідно з яким позичальник отримав кредит на споживчі цілі в межах максимального ліміту заборгованості до 49 500,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних та терміном повернення до 25 липня 2011 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань у цей же день між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки.

Згідно з пунктом 1.1 вказаного договору іпотекодавці передали банку в іпотеку житловий будинок, загальною площею 442,2 кв. м, житловою площею 226,6 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 , що належить їм на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 липня 2007 року. Також в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,0804 га, розташовану за вказаною адресою, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Листом від 25 січня 2018 року № 547 ПАТ «Укрсоцбанк» надіслало вимогу відповідачам про усунення порушень, зокрема щодо сплати заборгованості за кредитним договором від 26 липня 2007 року, яка станом на 23 листопада 2017 року становить 133 207,73 доларів США, та вимогу про добровільне виселення.

Відповідно до довідки, виданої Кутською селищною радою 20 листопада 2017 року, в житловому будинку АДРЕСА_1 на реєстраційному обліку перебувають та фактично проживають: ОСОБА_2 , 1976 року народження; ОСОБА_3 , 1997 року народження; ОСОБА_4 , 2001 року народження; ОСОБА_5 , 2006 року народження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Законом України «Про іпотеку» передбачено судовий та позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки і, залежно від вибраного іпотекодержателем способу, Законом, відповідно, передбачено і порядок виселення мешканців з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно з частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням на нього стягнення, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду (статті 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття 109 ЖК УРСР).

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 грудня 2016 року №6-1731цс16, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

З урахуванням наведеного, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні вимог банку про виселення відповідачів із житлового приміщення є правильними.

Доводи касаційної скарги АТ «Укрсоцбанк» про те, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував, що на дату укладення кредитного та іпотечного договорів відповідачі не були зареєстровані за адресою предмета іпотеки, колегія суддів відхиляє з підстав, наведених вище.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів та ґрунтуються на переоцінці доказів у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в оскарженій частині - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року в частині позовних вимог про виселення з житлового приміщення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук