КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Справа №369/8608/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8514/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Мостової Г.І.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2019 року (суддя Дубас Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та рішення сесії, визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

у липні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 березня 2014 року на 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , видане державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., зареєстроване в реєстрі за №1-884, на ім`я ОСОБА_1 ; визнання недійсним рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16 липня 2015 року №61/2816 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0303га, з кадастровим номером: :01:048:5024, розташовану в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; скасування реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером: 224 на ім`я ОСОБА_1 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексовий номер: 32410360 від 17 листопада 2016 року на земельну ділянку, площею 0,0303 га, кадастровим номером: : 01:048:5024, розташовану в АДРЕСА_1 ; визнання за ним права власності на 39/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , яка проживала та була зареєстрована до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджував, що прийняв спадщину за законом після смерті матері шляхом

вступу в управління і володіння спадковим майном, як передбачено ст. 549 ЦК України ( в ред. 1963р.), оскільки з 3 січня 1997 року постійно проживав та був зареєстрований в спадковому будинку, що підтверджується відповідними записами у його паспорті та будинковій книзі, він сплачував всі комунальні послуги, в тому числі і за спадкову частину житлового будинку, до закінчення шести місяців з дня смерті матері провів капітальний ремонт спадкової частини житлового будинку, уклав договір на користування стаціонарним телефоном, який раніше був на матері, успадкував частину предметів домашньої обстановки і вжитку, особисті речі матері та як спадкоємець сплатив її борг, що свідчить про фактичне прийняття ним спадщини після смерті матері ОСОБА_4 .

Позивач зазначав, що спадкова справа була заведена тільки 12 березня 2013 року за заявою представника відповідача та 19 березня 2014 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. безпідставно видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 , оскільки останнім не надано доказів фактичного прийняття спадщини, а наявність у нього ощадних книжок, виписаних на ім`я ОСОБА_4 , цю обставину не підтверджують. Відповідач ОСОБА_1 вибув зі спірного будинку 9 лютого 1988 року до міста Києва, де з 5 березня 1988 року зареєстрований по АДРЕСА_2 ; у 1995 році вибув до міста Челябінська, а з 1996 року до міста Уфи Російської Федерації. Повернувся ОСОБА_1 до України лише у 2000 році, тобто до дня смерті матері він з нею не проживав, не надсилав до нотаріальної контори листа із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та після повернення в Україну у 2000 році не звертався до суду із заявою про продовження строку на прийняття спадщини, тому вважається таким, що не прийняв спадщину у встановлений законом строк.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 оформив право власності на спадщину після смерті матері ОСОБА_4 без врахування його прав та інтересів як спадкоємця першої черги, у зв`язку з чим він позбавлений права на оформлення права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті матері, а тому свідоцтво про право на спадщину від 19 березня 2014 року, видане державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. на ім`я ОСОБА_1 , зареєстроване в реєстрі за №1-884, необхідно визнати недійсним.

Крім того, позивач посилав на те, що неправомірно отримавши свідоцтво про право на спадщину на 39/100 частин житлового будинку, відповідач отримав у власність і частину земельної ділянки, площею 0,0303га для його обслуговування, тому рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16 липня 2015 року №61/2816 про передачу земельної ділянки та реєстрація права власності на дану земельну ділянку за відповідачем повинні бути визнані також недійсними.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2019 року позов задоволено частково, встановлено факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19 березня 2014 року на 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , видане державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., зареєстроване в реєстрі за №1-884, на ім`я ОСОБА_1 ; визнано недійсним рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16 липня 2015 року №61/2816 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0303га, з кадастровим номером: :01:048:5024, розташовану в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських

будівель та споруд; скасовано реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером: 224 на ім`я ОСОБА_1 та скасувано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексовий номер: 32410360 від 17 листопада 2016 року на земельну ділянку площею 0,0303 га кадастровим номером: : 01:048:5024, розташовану в АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 39/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду.

Відповідач посилається на не зрозумілість рішення суду, так як суд зазначив, що позивачем не заявлялися вимоги про визнання права власності на 39/200 часток домоволодіння, однак суд визнав за позивачем право власності на 39/200 частин житлового будинку.

Також відповідач вважає, що судом без правових підстав встановлено факт прийняття спадщини позивачем, так як останнім не було надано належних доказів у підтвердження даних обставин, а також незаконно визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19 березня 2014 року на 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи доводи відповідача безпідставними, оскільки суд правомірно визнав за ним право власності на 39/200 частин житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті матері, задовольнивши позовні вимоги частково.

Також позивач вважає необґрунтованими посилання відповідача про недоведеність ним факту прийняття спадщини, оскільки факт проживання разом з матір`ю підтверджується записами в його паспорті про місце реєстрації, показами свідків та не заперечувалося самим відповідачем. Крім того, позивач зазначає, що апеляційна скарга не містить доводів незаконності рішення суду в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.115, 129 т.2), двічі у судове засідання не з`явився, направивши 21 липня 2020 року на електронну пошту суду клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на запровадження у країні карантину. 21 вересня 2020 року від його імені на електронну пошту апеляційного суду направлено клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на погане самопочуття та контакт з особою, яка також себе погано почуває.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Колегія суддів визнала неявку відповідача у судове засідання 22 вересня 2020 року з неповажних причин, так як клопотання від імені ОСОБА_1 ним не підписане, направлене до суду з електронної адреси невідомої особи та не містить електронного підпису (с.с.131 т.2). Крім того, відповідачем не надано медичних документів неможливості прибути у судове засідання за станом здоров`я.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 недобросовісно користується своїми процесуальними права, що призводить до затягування

розгляду справи за поданою ним же апеляційною скаргою.

Відповідач Боярська міська рада, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.117, 126, 130 т.2), двічі у судове засідання свого представника не направила.

Враховуючи викладені обставини, на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідачів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Мєстєчкіної О.І., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Боярським міськвиконком К-Святошинського району Київської області 22 вересня 1998 року.

22 січня 1998 року ОСОБА_4 був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом К-Святошинської державної нотаріальної контори Стратілат П.І., згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерть і на що за законом вона буде мати право, заповідано ОСОБА_5 .

19 березня 2014 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Мірошниченку В.А. видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 , згідно якого спадщина складається з 39/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Боярської міської ради № 61/2816 від 16 липня 2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0303 га, розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:048:5024, у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні докази у підтвердження прийняття ним спадщини ОСОБА_4 відповідно до норм матеріального права, які діяли на час відкриття спадщини.

Також суд першої інстанції врахував, що позивачем надано докази у спростування того, що відповідач ОСОБА_1 у встановлений законом строк прийняв спадщину матері, а відтак свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійсним, а спадкування повинно відбуватися за законом, спадкоємцями за законом першої черги, які прийняли спадщину, є позивач та чоловік спадкодавця, які спадкують у рівних частках.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

У даній справі спадщина ОСОБА_4 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 1 січня 2004 року, тому суд обґрунтовано застосував до спадкових відносин норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Згідно зі статтею 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та чоловік померлої.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є синами ОСОБА_4 .

Судом встановлено і сторонами не заперечувалося, що ОСОБА_4 на день смерті проживала у будинку АДРЕСА_1 . Також у будинку проживали та були зареєстровані позивач ОСОБА_2 та чоловік спадкодавця ОСОБА_6 , а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач та ОСОБА_6 є такими, що прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, і що прийнята спадщина на підставі частини другої статті 548 ЦК УРСР належить позивачу з моменту відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції без достатніх правових підстав встановив факт прийняття спадщини позивачем, колегія суддів вважає безпідставними, так як судом проаналізовані надані позивачем докази у підтвердження тієї обставини, що на день смерті спадкодавця він проживав і був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , що не спростував відповідач.

Також позивачем були надані докази, що протягом шести місяців після відкриття спадщини, він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном: здійснив ремонтні роботи, ніс витрати по утриманню будинку та інші.

З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на час відкриття спадщини на території України не проживав, до 28 вересня 1999 року працював на території Російської Федерації, та під час судового розгляду визнав, що на території України у вказаний період не перебував.

Крім того, відповідач ОСОБА_1 визнав, що ощадні книжки на ім`я матері, отримав від батька після повернення до України, тобто поза межами встановленого законом строку для прийняття спадщини.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідачем не надано належних доказів, що він протягом шести місяців після відкриття спадщини ОСОБА_4 здійснив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини, а відтак не є спадкоємцем, який прийняв спадщину.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк та спосіб спадщину ОСОБА_4 не прийняв, відтак не мав права на спадкування, тому суд першої інстанції правомірно визнав недійсним видане йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Спадщина ОСОБА_4 складалася, зокрема, з 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , які належали їй на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Десятою київської державної нотаріальної конторою від 28 серпня 19057 року.

Спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину ОСОБА_4 , є позивач ОСОБА_2 та чоловік спадкодавця ОСОБА_6 , які успадкували спадщину у рівних частках по 39/200 часток домоволодіння.

Позивачем були заявлені позовні вимоги про визнання за ним права власності у порядку спадкування за законом на 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , тобто на всю частину спадщини ОСОБА_4 .

Оскільки судом першої інстанції було встановлено, що спадкоємців за законом, які прийняли спадщину ОСОБА_4 , було двоє, ОСОБА_6 за життя не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, не заявив про віднесення 39/100 частин домоволодіння до спільного майна подружжя і про належність йому 1/2 його частки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до складу спадщини увійшло 39/100 часток домоволодіння.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та визнав за позивачем право власності у порядку спадкування на 39/200 часток домоволодіння.

Також суд зазначив, що прийнята ОСОБА_6 спадщина ОСОБА_4 у вигляді 39/200 часток домоволодіння, належить йому з моменту відкриття спадщини і підлягає спадкуванню після смерті ОСОБА_6 у встановленому законом порядку.

Судом детально обґрунтовано підстави визнання за ОСОБА_7 права власності на 39/200 часток домоволодіння, що спростовує доводи апеляційної скарги про незрозумілість та невмотивованість рішення суду в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить інших доводів незаконності і необґрунтованості рішення суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для перевірки судового рішення в іншій частині.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного розгляду справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Г.І. Мостова