Провадження №2/748/171/20
Єдиний унікальний № 748/3255/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" березня 2020 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючої-судді: Меженнікової С.П.

при секретарі: Красній О.А.,

з участю представника позивача - адвоката Прокоф`єва Б.І., представника відповідача - адвоката Мошко М.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, без надання іншого постійного жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

16 грудня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому, посилаючись на ст.ст. 383, 386, 391 ЦК України, ст.150,156 ЖК УРСР, просить виселити відповідача ОСОБА_2 із домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є єдиним власником даного житлового будинку на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 15.11.2019. Також, вона є власником земельної ділянки площею 0,1025, кадастровий номер :01:000:0197, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок. Проте, на даний час в домоволодінні, що належить позивачу на праві приватної власності, зареєстрована та фактично проживає відповідач ОСОБА_2 , яка була попереднім власником даного майна. ОСОБА_2 , не будучи власником спірного домоволодіння або членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , перешкоджає останній у користуванні її власністю та не бажає добровільно виселитися та знятися з реєстрації. Також, відповідач споживає комунальні послуги, за які зобов`язана сплачувати ОСОБА_1 . Спільного господарства та побуту ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не ведуть, взаємних прав та обов`язків не мають. Оскільки ОСОБА_2 , порушуючи норми вітчизняного права та загальні принципи міжнародного права, продовжує користуватися спірним домоволодінням, вона змушена звернутися до суду із вищезазначеним позовом.

27 січня 2020 року, у встановлений судом строк, відповідачкою подано відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. В обгрунтування своїх доводів зазначила, що житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 належав їй на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Радянськослобідської сільської ради 22 січня 2008 року, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1025 га для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд кадастровий номер :01:000:0197, що належав їй на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №937838, виданого Чернігівським районним відділом земельних ресурсів 10 травня 2006 року. 30 травня 2008 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 був укладений договір № 0002/08/27-2,7у про кредитування, згідно якого позичальник отримав кредит в сумі 67000 доларів США строком по 29 травня 2018 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором про кредитування між АКБ «Форум» та відповідачем був укладений договір поруки від 30 травня 2008 року, згідно якого вона як поручитель зобов`язалась відповідати солідарно разом з позичальником ОСОБА_3 за виконання умов кредитного договору № 0002/08/27-22у та іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Петрушиною Л.М., за умовами якого вона передала в іпотеку належне їй майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1025 га для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:000:0197 за вказаною вище адресою. 15 листопада 2018 року головним державним виконавцем Деснянського ВДВС м. Чернігів Титарчуком М.О. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-336/10 від 16.11.2010 року, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 68416,30 доларів США та 5000 грн, відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» передано на реалізацію житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташовано будинок, про що складено відповідний акт. На підставі акта про реалізацію предмета іпотеки на прилюдних торгах 15 листопада 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чуприненко О.В., ОСОБА_1 видано свідоцтва, якими посвідчено її право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку. Відповідач зареєстрована та проживає у вказаному господарстві. Іншого житла не має. У відзиві позивач посилається на практику Верховного Суду України з якої вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення ч. 2 статті 109 ЖК УРСР, яка установлює загальне правило і неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином в рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк як іпотекодержатель при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР. Тобто новий власник може частково поновити свої права тільки шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Таким чином, оскільки будинок по АДРЕСА_1 , який передано нею в іпотеку, було придбано не за рахунок кредитних коштів, тому її не може бути виселено з будинку без надання іншого постійного жилого приміщення, що повинно бути зазначене в рішенні суду. Іпотекодержатель свого обов`язку про надання такого постійного жилого приміщення при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки не виконав. Отже, вважає, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2020 року прийнято справу до розгляду та відкрито провадження по даній справі і призначено підготовче засідання.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 лютого 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Прокоф`єв Б.І. заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мошко М.М., проти позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Вказувала, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав та вважає, що належним способом захисту цивільних прав позивача у даному випадку є позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення зареєстрованих осіб на підставі положень ст.109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України «Про іпотеку». Просила в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із копії Свідоцтв від 15.11.2019, виданих приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чуприненко О.В., вбачається, що відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», ст.41 Закону України «Про іпотеку», на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки від 15 листопада 2018 року, приватним нотаріусом посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок в АДРЕСА_1 , який знищено пожежею та складає-91% зносу, літня кухня, літній душ, вбиральня, огорожа з воротами та хвірткою, а також земельна ділянка за вказаною адресою площею 0.1025 га, кадастровий номер 601:000:0197. Вказані житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 , що стверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2019 ( а.с.6-9).

Зазначений житловий будинок і земельна ділянка, до цього, належали відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 виданого Виконавчим комітетом Радянськослобідської сільської ради 22 січня 2008 року зареєстрованого Чернігівським районним бюро технічної інвентаризації 24 січня 2008 року та на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №937838 виданого Чернігівським районним відділом земельних ресурсів 10 травня 2006 року, та 15 листопада 2018 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2-336/10 від 16 листопада 2010 року, виданого Деснянським районним судом м.Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 68416,30 доларів США та 5000 грн., були передані на реалізацію, про що свідчить копія акту про реалізацію предмета іпотеки ( а.с.22-23).

Звертаючись до суду з вказаним вище позовом, свої вимоги позивач обгрунтовує посиланням на законодавство, яке регулює відносини власності, в тому числі гарантує захист права власності, зокрема на ст.391 ЦК України, згідно якої власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням.

Як встановлено судом, позивач набула права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб як новий кредитор боржника ОСОБА_2 .

Правовідносини щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку та припинення житлових прав мешканців цього будинку врегульовані Законом України «Про іпотеку» згідно ст.40 якого, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється за рішенням суду.

Аналогічні положення містить ст.109 ЖК УРСР, згідно частин 1 та 3 якої звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Водночас згідно ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Згідно правових позицій Верховного Суду України, за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, який міститься у постанові від 05.06.2019 року № 643/18788/15-ц та № 205/578/14-ц від 12.06.2019 року, після звернення стягнення на предмет іпотеки та переходу права власності до кредитора чи до третьої особи, колишнього власника можна виселити з займаного приміщення без надання іншого виключно, якщо предмет іпотеки купувався за кредитні кошти. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду, а його відсутність є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

З огляду на те, що житловий будинок в АДРЕСА_1 , що був предметом договору іпотеки, придбано відповідачем ОСОБА_2 не за рахунок отриманого кредиту (позики), то відсутні передбачені законом підстави для її виселення з будинку, що є предметом іпотеки, без надання їй іншого постійного жилого приміщення.

Крім того, слід зазначити, що підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

За таких підстав, в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі зазначеного та керуючись ст.ст.4, 13, 81, 141, 258, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, без надання іншого постійного жилого приміщення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 27.03.2020.

СуддяС. П. Меженнікова