ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/9606/18
Провадження № 22-ц/4820/147/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 686/9606/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 01 жовтня 2019 року (суддя Салоїд Н.М., повне судове рішення складено 10 жовтня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Лучковська Тамара Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 зазначав, що 26 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав строком до 01 листопада 2016 року у власність ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 750 000 грн., що на день підписання договору становило 30 000 доларів США. У зв`язку із невиконанням вказаного зобов`язання позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 984 368, 26 грн. і рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20 вересня 2017 року позов було задоволено. Позивач зазначає, що під час виконання Ізмаїльським міськрайонним ВДВС ГТУЮ в Одеській області вищевказаного рішення було встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 в якості забезпечення зобов`язання за договором позики від 21 жовтня 2014 року щодо повернення грошової суми в розмірі 560 000 грн. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_6 своїх грошових зобов`язань перед ОСОБА_5 за договором позики в подальшому 19 грудня 2016 року між останнім та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що ОСОБА_6 з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань перед ним по договору позики від 26 грудня 2015 року, перебуваючи у змові з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 вивів із приватної власності квартиру, що фактично могла забезпечити погашення заборгованості за вказаним договором позики. А тому, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лучковською Т.М. за реєстраційним номером 3309 від 19 грудня 2016 року з підстав його фіктивності.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 07 вересня 2018 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93,6 кв.м., що належить ОСОБА_2 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 01 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про призначення судової почеркознавчої та будівельно-оціночної експертиз, а також протиправно не враховано звіт ТОВ «ПРОСКУРІВ-ЕКСПЕРТ» про оцінку майна, оскільки відповідно до вказаного звіту ринкова вартість спірної квартири становить 833 801 грн., тоді як відповідно до оспорюваного договору купівлі-продажу вказану квартиру було продано за 96 300 грн. Апелянт вказує, що у разі реалізації квартири по реальній її ринковій вартості, навіть після забезпечення грошових зобов`язань ОСОБА_6 перед ОСОБА_5 на суму 560 000 грн., мали б залишатись кошти у розмірі не менше ніж 273 801 грн., що могли б частково задовольнити грошові вимоги позивача. Оскільки ОСОБА_6 , маючи свідомий намір на ухилення від виконання своїх грошових зобов`язань ще на момент укладення договору позики грошей 26.12.2015 року, шляхом укладення договору іпотеки за допомогою ОСОБА_5 та ОСОБА_2 вивів із приватної власності майно відразу після закінчення терміну повернення грошових коштів по договору позики від 26.12.2015 року, уклавши 19.12.2016 року фіктивний договір купівлі-продажу. З урахуванням зазначеного апелянт вважає, що судом першої інстанції не було в повному обсязі з`ясовані усі обставини справи, у зв`язку із чим оскаржуване рішення підлягає до скасування із постановленням нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Відповідач вказує, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири не містить жодних ознак фіктивності; укладений ним з ОСОБА_5 19.12.2016 року з метою придбання у власність квартири для проживання своєї сім`ї. ОСОБА_2 зазначає, що твердження позивача про введення його в оману є надуманими, оскільки квартира за оспорюваним договором вибула із власності ОСОБА_6 29.07.2016 року на підставі договору іпотеки укладеного 21.10.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , яким забезпечувалося виконання грошових зобов`язань за договором позики укладеним між ними 21.10.2014 року зі строком повернення до 21.04.2015 року. Крім цього, договір позики укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не був забезпечений жодними зобов`язаннями, не існувало також як на момент набуття права власності ОСОБА_5 , так і на момент укладення оспорюваного договору жодного рішення суду, які б свідчили про наявність в ОСОБА_6 невиконаних грошових зобов`язань.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечила проти апеляційної скарги і просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів, заслухавши представників учасників справи та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 26 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір позики грошей, відповідно до п.1 якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_6 750 000 грн. із строком повернення до 01.11.2015 року, що еквівалентно 30 000 доларам США (т. 1 а.с. 27-28).

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20.09.2017 року, що набрало законної сили 14.11.2017 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 807 000 грн., проценти від суми позики в сумі 53 910,62 грн., збитки в зв`язку з інфляцією в сумі 113 705,86 грн., три проценти річних в розмірі 9751,78 грн. та судовий збір в сумі 8000 грн. (т. 1 а.с. 32-33).

19 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лучковською Т.М. за реєстровим № 3309. І речове право ОСОБА_2 на зазначене майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19.12.2016 року (т. 1 а.с. 139- 141).

Звертаючись до суду позивач зазначав, що договір купівлі-продажу квартири від 19.12.2016 року є недійсним з підстав його фіктивності, що вчинений без наміру настання реальних наслідків, які обумовлені ним. І доказами фіктивності правочину є свідомий намір на ухилення ОСОБА_6 від своїх грошових зобов`язань за договором позики грошей від 26.12.2015 року шляхом укладення 21.10.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договору іпотеки. На думку позивача, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, правочин було укладено умисно, оскільки ціна продажу значно занижена, вартість якої на час укладення договору складає 833 124,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з недоведеності порушених прав ОСОБА_4 оспорюваним договором купівлі - продажу квартири від 19.12.2016 року так і з недоведеності підстав недійсності оспорюваного правочину.

Дійшовши такого висновку, що узгоджується із матеріалами справи, суд обґрунтовано послався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Згідно з частинами першою та шостою статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання в апеляційній скарзі на непогодження із правовою позицією суду першої інстанції є такими, що не заслуговують на увагу, адже суд при постановленні оскаржуваного рішення застосував ті ж самі норми матеріального права, на які посилається апелянт та прийшов до вірного висновку, що позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що права ОСОБА_4 порушуються оспорюваним договором купівлі - продажу квартири від 19.12.2016 року, оскільки позов пред`явлено лише з метою виконання невиконаних зобов`язань ОСОБА_6 перед позивачем за договором позики грошей від 26.12.2015 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 , маючи свідомий намір на ухилення від виконання грошових зобов`язань ще на момент укладення договору позики грошей від 26.12.2015 року шляхом укладення договору іпотеки за допомогою ОСОБА_5 та ОСОБА_2 вивів із приватної власності нерухоме майно зразу після закінчення терміну повернення грошових коштів по договору позики від 26.12.2015 року не підтверджені належними та достатніми доказами.

Так встановлено, що 21.10.2014 року між ОСОБА_6 (іпотекодавцем) та ОСОБА_5 (іпотекодержателем) було укладено договір іпотеки, предметом якого є забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавцем перед іпотекодержателем за договором позики від 21.10.2014 року стосовно повернення отриманої суми позики у повному обсязі (сума позики 560 000 грн. з терміном повернення, зазначеним у договорі позики, але не пізніше 21.04.2015 року). Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.06.2004 року (т.1 а.с. 142-143).

26.06.2016 року ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Лучковської Т.М. із прохання про передачу ОСОБА_6 заяви щодо виконання останнім договору позики від 21.10.2014 року, строк виконання якого настав 21.04.2015 року (т. 1 а.с. 241).

Листом від 24.06.2016 року цей же приватний нотаріус передала ОСОБА_6 вищезазначену заяву ОСОБА_5 , яку останній отримав 27.06.2016 року (т. 1 а.с. 242-243).

29.07.2016 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лучковською Т.М. видано свідоцтво, відповідно до якого посвідчено, що нотаріусом 24.06.2016 року заяву ОСОБА_5 щодо прохання повернути ОСОБА_6 суму в розмірі 727 638 грн. протягом 30-ти денного строку, а у випадку невиконання ОСОБА_6 зазначеної вимоги, ОСОБА_5 буде змушений звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим договором від 21.10.2014 року, передано та особисто 27.06.2016 року отримано ОСОБА_6 (т. 1 а.с.144).

19 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лучковською Т.М. за реєстровим № 3309. (т. 1 а.с. 139- 141).

І суд першої інстанції на підставі наданих учасниками справи та їх представниками доказів вірно встановив, що ОСОБА_2 мав намір придбати та придбав за обумовлену із продавцем суму квартиру АДРЕСА_1 , зареєструвавши своє право власності і використовує зазначену квартиру для власного проживання та проживання членів сім`ї, зареєструвавши при цьому своє місце проживання; дружина ОСОБА_2 ОСОБА_11 надала нотаріально посвідчену згоду на придбання останнім зазначеної квартири; що зазначена квартира на момент посвідчення оспорюваного договору під забороною не перебувала і згідно п. 9 оспорюваного договору сторони підтверджували дійсні наміри до його вчинення та провели розрахунок за відчужуваний об`єкт до підписання цього договору; що відбулася фактична передача квартири у власність ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 139-141, 151, 253)

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи судова колегія їх вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки суд вирішив зазначене клопотання у відповідності із вимогами ст. 222 ЦПК України.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, правильне застосування судом першої інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 379, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 26 березня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай