ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4830/19 Номер провадження 22-ц/814/432/20Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.,

секретар: Зеленська О.І.

за участю представника позивача - адвоката Федоренка М.В.

відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача - адвоката Бойченка В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентари-затор», приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дубова Тетяна Володимирівна про визначення розміру часток у спільній приватній сумісній власності на квартиру та визнання права власності на Ѕ її частину, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визначення розміру часток у спільній приватній сумісній власності на квартиру та визнання права власності на Ѕ її частину.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4 . 06 жовтня 1997 року шлюб між ними - розірвано.

За час перебування у шлюбі вони придбали квартиру АДРЕСА_1 ). Право власності зареєстровано тільки за ОСОБА_4 .

На час придбання квартири вони проживали разом в с. Мильці Полтавського району, придбали нерухомість за спільні кошти, а тому дана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках, а саме по Ѕ частині.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 - помер. Вказувала, що вона зверталась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, проте їй було відмовлено.

З цих підстав просила визначити частки на дану квартиру за нею та ОСОБА_4 по Ѕ частині та визнати за нею право власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.

Визначено розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 за:

ОСОБА_4 - Ѕ частина,

ОСОБА_2 - Ѕ частина.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири по АДРЕСА_3 , загальною площею 47,5 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м.

Додатковим рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 334 грн. 70 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1334 грн. 70 коп.

Не погодившись з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2019 року, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано достовірну інформацію, яка їй відома з приводу того, що оспорювана квартира не придбавалася за спільні сумісні кошти подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а була придбана особисто ОСОБА_4 за кошти, які були надані нею - ОСОБА_1 .

Окрім того, вважає, що вона є спадкоємицею першої черги після померлого ОСОБА_4 , тому питання щодо права власності квартири АДРЕСА_2 стосується її прав та обов`язків в розмірі спадкового права.

Також зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2012 року №1609/9816/12 підтверджується факт спільного проживання відповідачки ОСОБА_5 із спадкодавцем ОСОБА_4 з часу придбання квартири №6 в ній однією сім`єю з останнім, а не його офіційної дружини ОСОБА_2 .

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали районного суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 лютого 1997 року, який посвідчений Другою Полтавською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_5 . Право власності зареєстровано в установленому законом порядку /а. с. 8/.

Згідно рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради № 401/р від 24 травня 2004 року адресу Полтава-4 змінено на адресу АДРЕСА_3 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвали 06 жовтня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу /а. с. 7/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 - помер /а. с. 16/.

Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дубовою Т.В. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на Ѕ частину квартири номер 6 за адресою АДРЕСА_3 /а. с. 18/.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що право ОСОБА_2 на визначення розміру часток у спільній сумісній власності на спірну квартиру та визнання права власності на Ѕ її частину є доведеним належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За нормами ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

При цьому суд вірно зазначив, що до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України - КпШС України.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. .

За змістом ст. 16 Закону України «Про власність», чинного на час укладення договору купівлі-продажу, - майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За нормами ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, згідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Звідси вірним є висновок суду про те, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується нормами статті 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним.

Окрім того, за нормами ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподат-ковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м.Полтави від 26 грудня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, членом сім`ї власника квартири, права користування жилим приміщенням, реєстрації, позовні вимоги - задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1 проживала зі ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу, в квартирі АДРЕСА_2 з 24 грудня 2010 року. Визнано ОСОБА_1 членом сім`ї власника квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_4 з 24 грудня 2010 року. Визнано за ОСОБА_1 право на користування та реєстрацію проживання в квартирі АДРЕСА_2 .

В той же час, судом вірно зазначено, що в розумінні положень ст. ст. 76-78 ЦПК, не є належними та допустимими доказами показання свідків щодо надання відповідачем ОСОБА_1 коштів за розпискою ОСОБА_4 на придбання останнім спірної квартири, оскільки вони не доводять факту придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_4 , відтак пояснення свідків не можуть підтвердити чи спростувати факт передання коштів у позику чи їх повернення та не тягнуть за собою відповідних правових наслідків.

При цьому судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 не звертався з питанням щодо встановлення статусу даного нерухомого майна як його особистої власності. Ним взагалі не ставилось питання щодо доведення того факту, що майно, а саме спірна квартира придбана ним у шлюбі за його особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно була б спростована, оскільки, тягар доказування у справах даної категорії покладається на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Таких дій ОСОБА_4 вчинено не було.

З урахуванням встановлених обставин, належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, суд дійшов правильного висновку, що право позивача ОСОБА_6 щодо визначення часток та визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, придбаної в шлюбі зі спадкодавцем ОСОБА_4 , є доведеним, а тому наявні підстави для задоволення її позовних вимог.

В свою чергу доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак підстав для його скасування - не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.