ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", найменування якого змінено у відповідності до Статуту, затвердженого 21 травня 2018 року та погодженого 11 червня 2018 року, на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 25 жовтня 2007 року між ними та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNQ0А001312488, згідно умов якого банк зобов`язувався надати останньому кредит у розмірі 16 968,21 доларів США на термін до 25 жовтня 2012 року, а ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Вказували, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати ОСОБА_1 повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору, у випадку порушення зобов`язань за ним, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Зазначали, що з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №DNQ0А001312488, між ними та ОСОБА_2 25 жовтня 2007 року укладено договір поруки.

Посилаючись на те, що позичальник, в порушення умов договору, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує та станом на 24 червня 2015 року допустив заборгованість у загальному розмірі 62 136,16 доларів США, яка складається з наступного: 15 699,57 доларів США заборгованості за кредитом, 1 377,85 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 42 088,81 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 11,62 доларів США та 2958,31 доларів США штрафи (фіксована та процента складові), що порушує їх права, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №DNQ0A001312488 від 25 жовтня 2007 року у загальному розмірі 62 136,16 доларів США.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що договори були укладені, а зобов`язання повинні виконуватись належним чином, ними надано достатньо належних та допустимих доказів стосовно видачі кредитних коштів та наявності заборгованості за кредитними договорами, наголошували на тому, що строк позовної давності ними не пропущено оскільки він спливає лише 26 жовтня 2015 року в той час коли позов було подано ними у вересні 2015 року.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, з врахуванням висновків суду вищої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 25 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNQ0А001312488, згідно умов якого банк зобов`язувався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 16 968,21 доларів США на термін до 25 жовтня 2012 року, а ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. (т.1 а.с.12-14).

Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до розділу 7 "Особливі умови" договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 16 968,21 доларів США готівкою через касу на строк з 25 жовтня 2007 року до 25 жовтня 2012 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії.

Банк виконав свої зобов`язання за договором та надав позичальнику кредитні кошти, що підтверджується випискою.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 25 жовтня 2007 року між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки (т.1 а.с.15).

Відповідно до п.2 цього договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно п.4 цього договору, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 подавали до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, посилаючись на те, що у кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється частинами відповідно до графіку погашення кредиту, зокрема передбачено внесення щомісячного платежу в період з 21 по 28 число кожного місяця, строк виконання основного зобов`язання визначений 25 жовтня 2012 року, а тому право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту закінчилося після спливу шести місяців з зазначеної дати.

Також судом першої інстанції зазначено про те, що грошові кошти у розмірі 1 369,56 доларів США надійшли від реалізації заставного майна по договору (т.3 а.с.54).

Станом на 24 червня 2015 року за кредитним договором рахується заборгованість у загальному розмірі 62 136,16 доларів США, яка складається з наступного: 15 699,57 доларів США заборгованості за кредитом, 1 377,85 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 42 088,81 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 11,62 доларів США та 2958,31 доларів США штрафи (фіксована та процента складові).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позов про стягнення заборгованості поданий до суду в вересні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який закінчився в серпні 2013 року, з врахуванням останнього погашення за кредитом здійсненого у липні 2010 року, та стороною позивача до суду не подавалось будь-яких заяв щодо поважності причин пропуску строку позовної давності на такий тривалий термін. Право пред`явити вимогу до поручителя ОСОБА_2 про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту банком також втрачено.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі у зв`язку з наступним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За вимогами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частини перша, третя і четверта).

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У силу вимог статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції Кодексу, чинній на час укладення договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Колегією суддів встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини шляхом укладання спірних договорів, та установлено, що за спірним кредитним договором позичальником допущена заборгованість.

Кредитний договір та договір поруки підписані сторонами, які досягли домовленості з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В пункті 12 договору поруки вказано, що сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється 5 (п`ять) років.

Тобто сторони погодили збільшення строку позовної давності до п`яти років, який є строком для захисту порушеного права, а не строком дії поруки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

В той же час на відміну від строку позовної давності, строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду.

Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №3-1169/11 (провадження №14-265цс18).

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином позивач втратив право вимоги до поручителя ОСОБА_2 саме у зв`язку з тим, що кредитним договором та договором поруки встановлено, що погашення за кредитним договором здійснюється в строк з 25 жовтня 2007 року по 25 жовтня 2012 року (п.16 договору поруки, п.7.1 кредитного договору).

Прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором почалося з серпня 2010 року оскільки останнє погашення за кредитним договором позичальником було здійснене у липні 2010 року, а відповідно до графіку погашення кредиту, зокрема передбачено внесення щомісячного платежу в період з 21 по 28 число кожного місяця.

02 вересня 2015 року на адресу позичальника та поручителя банк надіслав відповідне повідомлення про повернення суми заборгованості та про звернення до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості у разі невиконання даної вимоги у термін не пізніше 5 днів (т.1 а.с.9,10-11).

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Укладеним договором №DNQ0A001312488 від 25 жовтня 2007 року строк позовної давності за зобов`язаннями, які з нього виникають, сторонами визначено п`ять років.

Зважаючи на вказане банк не пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості до позичальника ОСОБА_1 з врахуванням збільшення строку позовної давності до 5 років та строку дії кредитного договору до 25 жовтня 2012 року.

З розрахунку заборгованості та виписки за рахунком № НОМЕР_1 вбачається, що заборгованість за кредитним договором №DNQ0A001312488 від 25 жовтня 2007 року станом на 24 червня 2015 року становить 62 136,16 доларів США, та складається з наступного: 15 699,57 доларів США заборгованості за кредитом, 1 377,85 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 42 088,81 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 11,62 доларів США та 2958,31 доларів США штрафи (фіксована та процента складові)(т.1 а.с.4-7,170-172,179-206).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Позичальник ОСОБА_1 укладений ним договір не оспорював.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати, передбачені договором проценти, за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Після закінчення дії кредитного договору,позивач втрачає право нараховувати проценти за кредитом та пеню. Зважаючи на те, що строк дії кредитного договору сторонами встановлено до 25 жовтня 2012 року, нарахування відсотків та пені станом на 24 червня 2015 року, тобто поза межами строку дії кредитного договору є безпідставним.

Таким чином позовні вимоги банку є частково обґрунтованими та до стягнення підлягає заборгованість за кредитним договором №DNQ0A001312488 від 25 жовтня 2007 року у загальному розмірі 33 139,36 доларів США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 220,46 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 2 746,54 доларів США та заборгованості по пені в розмірі 15 172,36 доларів США, в межах строку дії кредитного договору, тобто до 25 жовтня 2012 року.

Вимоги банку про стягнення штрафу (фіксована частина) 11,62 долари США, штрафу (процентна складова) 2 958,31 долар США задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тоді як статтею 61 Конституції України встановлено заборону на притягнення особи до подвійної відповідальності за одне і те ж правопорушення.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову АТ КБ Приватбанк до ОСОБА_1 .

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду даної справи, пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги з врахуванням пропорційності задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" () заборгованість за кредитним договором DNQ0A001312488 від 25 жовтня 2007 року у загальному розмірі 33 139,36 доларів США (тридцять три тисячі сто тридцять дев`ять доларів США 36 центів), яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 220,46 доларів США (п`ятнадцять тисяч двісті двадцять доларів США 46 центів), заборгованості за відсотками у розмірі 2 746,54 доларів США (дві тисячі сімсот сорок шість доларів США 54 центи), заборгованості по пені в розмірі 15 172,36 доларів США (п`ятнадцять тисяч сто сімдесят два долари США 36 центів).

В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" () судовий збір у розмірі 26.576 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.