Постанова

Іменем України

11 березня 2020 року

м. Київ

справа № 695/761/17

провадження № 61-38652св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Усика Г. І. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня 2018 року у складі судді Степченка М. Ю. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2018 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору та договору поруки.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 22 травня 2007 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір № 354411/4669/0324-7, згідно з умовами якого він отримав кредит у розмірі 25 500,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитними коштами 13,75 процентів річних, строком до

21 травня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 22 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір поруки № 354411/4669/0324-7п, за умовами якого поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 22 травня 2007 року в повному обсязі.

У порушення частини дванадцятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» банк при укладенні кредитного договору не повідомив його у письмовій формі про умови кредитування та про можливість значного подорожчання кредиту у зв`язку із зміною курсу долара США до гривні та наслідки такого подорожчання.

Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено внесення змін та розірвання договору лише в інтересах банку, умовами договору не передбачено внесення змін та припинення договору з урахуванням інтересів споживача, а тому зазначений договір в цілому не відповідає пункту 8 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, умови договору надають право банку в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку без надання згоди позичальника та достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, натомість не передбачають відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, що ставить позичальника у невигідне становище, до того ж, кредитний договір підписаний не уповноваженою на це особою.

Таким, що не відповідає вимогам закону, вважав також пункт 1.8 кредитного договору, яким передбачено сплату позичальником комісії за обслуговування кредиту без зазначення, за які саме послуги сплачується комісія, а тому така умова кредитного договору є несправедливою, оскільки має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Посилаючись на наведене просив визнати недійсними укладені між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір від 22 травня 2007 року

№ 354411/4669/0324-7 та договір поруки від 22 травня 2007 року

№ 354411/4669/0324-7п.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від

01 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 добровільно взяв на себе зобов`язання за кредитним договором, під час укладення договору

будь-яких пропозицій про зміну умов договору не висловлював, його волевиявлення було вільним, відповідало внутрішній волі та було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. Перед укладанням кредитного договору позичальник у письмовій формі був повідомлений про всі істотні умови споживчого кредитування в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 до заяви-анкети, яка є невід`ємною частиною кредитного договору від 22 травня 2007 року. Підписання та часткове виконання спірного договору свідчить про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження обізнаності позивача про умови кредитування також свідчить зміст пункту 8.1 кредитного договору, відповідно до якого при одержанні кредиту позичальник усвідомлює та гарантує, що умови кредитного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин. Позичальник спроможний виконати зобов`язання, передбачені договором, оскільки він не має обмежень у право- та дієздатності. Урахувавши зазначене, а також з огляду на те, що умови кредитного договору відповідають положенням Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Суд відхилив посилання позивача на недійсність кредитного договору з тих підстав, що він підписаний не уповноваженою особою, зазначивши, що повноваження начальника Золотоніського відділення ОСОБА_4 на підписання кредитних договорів підтверджуються довіреністю ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», посвідченою приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т. І. 23 листопада 2008 року за № 11373. Право укладати від імені банку кредитні договори, договори поруки; одноособово або спільно з іншою уповноваженою особою банку розписуватись на документах та скріплювати свій підпис печаткою ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» уповноважило також головного економіста ОСОБА_5, що підтверджується копією довіреності від 10 травня 2007 року.

Встановивши, що договір поруки від 22 травня 2007 року №354411/4669/0324-7п між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 не укладався, а був укладений між банком та ОСОБА_3 , суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його недійсним за відсутності порушення його прав та відсутності повноважень на представництво інтересів ОСОБА_3 , яка не заявляла таких вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Зазначив, що істотна зміна обставин щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти, не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки зазначене стосується обох сторін договору, та виходячи з динаміки зміни курсу валют з часу введення в обіг національної валюти та її девальвації, позичальник міг передбачити можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також отримати кредит у національній валюті.

Апеляційний суд відхилив посилання позивача на неправомірність встановлення банком комісії за кредитне обслуговування спірного договору, оскільки пункт 1.8. кредитного договору не передбачає сплату комісії за обслуговування договору, що свідчить про дотримання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вимог, передбачених пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року

№ 168.

Апеляційний суд вважав необгрунтованими доводи позивача про те, що кредитний договір від імені банку укладено неуповноваженою особою, з огляду на недоведеність позивачем зазначених обставин, а також вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки, укладеного на забезпечення основного зобов`язання, оскільки оскаржуваний договір поруки укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 , яка зазначений договір не оскаржувала і не залучалася до участі у справі.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня

2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня

2018 року, і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій належно не перевірили обсяг цивільної дієздатності представників ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на підписання спірного кредитного договору та чи роз`яснювалися позивачу зміст та умови договору. Кредитний договір не містить умов, які б встановлювали відповідальність банку, а тому він не відповідає вимогам статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові ризики у разі зміни курсу іноземної валюти до національної валюти повністю покладаються на позичальника, що ставить його у невигідне становище порівняно з банком, тоді як тягар відповідальності за зміну курсу національної валюти повинен нести його регулятор - Національний банк України (далі - НБУ).

Суди безпідставно відхилили доводи позивача про те, що у наявному у нього клієнтському примірнику кредитного договору під реквізитами довіреності

від 23 листопада 2006 року № 11373 на ім`я начальника Золотоніського відділення ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_4 стоїть не його підпис, а підпис головного економіста ОСОБА_5 . З наявної в матеріалах справи копії довіреності, виданої банком на ім`я ОСОБА_5 неможливо встановити її номер, серію та повноваження зазначеної особи, крім того, з повідомлення Міністерства юстиції України, наданого на запит суду

від 06 грудня 2017 року, вбачається, що в Єдиному реєстрі довіреностей зазначена довіреність не значиться, а тому головний економіст ОСОБА_5 не мав необхідних повноважень для підписання кредитного договору.

Суди не надали належної оцінки доводам позивача про те, що пункт 1.8 кредитного договору встановлює обов`язок позичальника сплачувати на користь банку комісію за кредитне обслуговування (управління кредитом) згідно з чинними тарифами банку на момент сплати комісії, що є підставою для визнання недійсним зазначеного пункту договору (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746/цс16, та Верховного Суду, викладений у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 761/35318/15-ц).

У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у якому відповідач зазначав, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані рішення, підстави для їх скасування відсутні.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 16 травня 2007 року ОСОБА_1 звернувся з заявою-анкетою до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», про надання йому споживчого кредиту.

22 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір № 354411/4669/0324-7, згідно з умовами якого він отримав кредит у розмірі 25 500,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитними коштами 13,75 процентів річних, строком до 21 травня 2017 року.

Згідно з пунктом 1.7 кредитного договору позичальник зобов`язується одноразово при наданні кредиту, сплатити банку комісію за оформлення кредиту в розмірі 2 процентів, без ПДВ.

Відповідно до пункту 1.8 кредитного договору додатково, позичальник сплачує на користь кредитора комісії за кредитне обслуговування (управління кредитом) за договором (без ПДВ):

- щорічно, до 15 числа місяця, наступного за звітним роком обслуговування кредиту, комісію в розмірі «-» згідно чинних тарифів кредитора на момент сплати комісії;

- щорічно, до 15 числа місяця, наступного за звітним місяцем обслуговування кредиту, комісію в розмірі «-» згідно чинних тарифів кредитора на момент сплати комісії;

- комісію за дострокове часткове погашення кредиту у розмірі «-» згідно чинних тарифів кредитора на момент сплати комісії.

Достроковим частковим погашенням кредиту вважається сплата позичальником платежів у розмірах більших, ніж це передбачено графіком погашення кредиту.

- комісію за дострокове повне погашення кредиту в розмірі «-» згідно чинних тарифів кредитора на момент сплати комісії.

Достроковим повним погашенням кредиту вважається повернення позичальником суми кредиту та нарахованих відсотків за його користування в повному обсязі до настання кінцевого терміну погашення за цим договором.

У разі внесення змін до умов договору та/або договору застави/іпотечного договору позичальник сплачує кредитору комісію у розмірі згідно чинних тарифів кредитора на момент внесення змін (пункт 1.9 кредитного договору).

Відповідно до пункту 1.10 кредитного договору кредитор має право самостійно змінювати тарифи банку. У разі зміни тарифів банку інформація про такі зміни розміщується кредитором на інформаційних дошках, встановлених в операційних залах відділень кредитора. Клієнт зобов`язується самостійно стежити за відповідними інформаційними повідомленнями згідно з умовами цього пункту договору. Невиконання зазначеного обов`язку не звільняє позичальника від сплати кредитору комісії в розмірах, визначених тарифами, що діють на дату сплати.

Пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що при одержанні кредиту позичальник усвідомлює та гарантує, що умови кредитного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин. Позичальник спроможний укласти договір і виконати зобов`язання, передбачені цим договором, оскільки він немає обмежень у право- та дієздатності.

У пункті 8.2 кредитного договору сторони погодили, що з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору.

Відповідно до пункту 12.1 кредитного договору цей договір складений у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін. У випадку виявлення розбіжностей в змісті різних примірників договору, перевага надається тому примірнику, який знаходиться у кредитора.

У заяві-анкеті позивач власним підписом засвідчив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами кредитування, зокрема, що йому відомі: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо. ОСОБА_1 також засвідчив, що зміст умов кредитування йому зрозумілий.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором,

22 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір поруки № 354411/4669/0324-7п, за умовами якого ОСОБА_3 поручилась перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 22 травня 2007 року в повному обсязі.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України, зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі

№ 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови, в яких банк встановлює платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відмовляючи у задоволені позову про визнання недійсним кредитного договору, суди попередніх інстанцій наведеного у повній мірі не врахували, не звернули увагу, що пункти 1.7, 1.8, 1.9 кредитного договору від 22 травня 2007 року, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту без зазначення, за які саме послуги банку позичальник зобов`язаний сплачувати комісію, а також комісію за дострокове часткове (повне) погашення кредиту та комісію за надання кредиту, не відповідають положенням статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що свідчить про неправильне застосування судами норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про обгрунтованість позову в частині визнання недійсними пунктів 1.7, 1.8 та 1.9 кредитного договору від 22 травня 2007 року.

В іншій частині позову доводи ОСОБА_1 про недійсність кредитного договору, є необгрунтованими, оскільки спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови кредитування, зокрема, строк кредитування, детальний розпис загальної вартості платежів, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, порядок розрахунків та відповідальність за порушення зобов`язань. Позичальник на момент укладання кредитного договору розумів та погоджувався з умовами договору, що підтверджується подальшим його виконанням.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що істотна зміна обставин щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже не є підставою визнання кредитного договору недійсним, оскільки виходячи з динаміки зміни курсу валют, позичальник мав можливість передбачити тенденції щодо девальвації національної валюти та у зв`язку з цим отримання кредит не в іноземній, а в національній валюті.

Суди обгрунтовано вважали недоведеними посилання позивача на те, що кредитний договір було укладено неуповноваженою особою. До того ж, правочин укладений представником з перевищенням наданих йому особою, яку він представляє, повноважень, або відсутності таких, не може бути визнаний недійсним, якщо він схвалений особою, яку представляють. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» категорично заперечувало щодо доводів позивача та його представника про відсутність повноважень на укладення кредитного договору та договору поруки від імені ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у начальника Золотоніського відділення ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_4 та головного економіста ОСОБА_5, які діяли на підставі відповідних довіреностей. До того ж, виконання банком зобов`язань за кредитним договором щодо надання кредитних коштів ОСОБА_1 взагалі свідчить про неспроможність таких доводів заявника.

ОСОБА_1 не є стороною оскаржуваного договору поруки, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 , яка не заявляла вимог про визнання його недійсним і не була залучена до участі у справі, а тому висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним цього договору з наведених ним обгрунтувань, є правильними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій неправильно вирішили спір в частині вимог позивача про невідповідність вимогам закону встановлених ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» комісій за обслуговування кредиту, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня

2018 року та постанови Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня

2018 року у вказаній частині, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсними пунктів 1.7, 1.8 та 1.9 кредитного договору від 22 травня 2007 року.

В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня

2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору щодо встановлення банком комісії за обслуговування кредиту скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору задовольнити частково.

Визнати недійсними пункти 1.7, 1.8 та 1.9 кредитного договору від 22 травня 2007 року № 354411/4669/0324-7, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області

від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. І. Усик

Судді: І. Ю. Гулейков

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник В. В. Яремко