У Х В А Л А

Іменем України

30 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом та просила припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право власності на зазначену частину квартири; стягнути з депозитного рахунку Солом`янського районного суду міста Києва на користь ОСОБА_1 93 918 грн. 50 коп.; зняти ОСОБА_1 з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 на праві приватної власності володіє 3/4 частинами квартири АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що решта частина квартири 1/4 належить брату ОСОБА_1 . Позивач вважає за доцільне припинити право відповідача на частку у майні, яка складає 25/100, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації на користь відповідача. Частка ОСОБА_1 є незначною і не може бути виділена в натурі, частина квартири є неподільною, спільне користування нею неможливе, до того ж таке припинення не завдасть істотної шкоди відповідачу та членам його сім`ї у зв`язку з тим, що він має інше помешкання, та можливість за грошову компенсацію придбати аналогічне житло в даному регіоні. Відповідно до технічного паспорту квартира технічно не може бути обладнана самостійним виходом, тим більше не можливо переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Позивач також зазначає, що вона перебуває з відповідачем у родинних стосунках, вони є зовсім різними людьми, і ця різниця не лише по статі, а по соціальній позиції та, навіть, по кримінальній. Позивач сама виховує двох малолітніх дітей та не може користуватися належною ѕ частиною житлової площі, так як відповідач веде асоціальний спосіб життя, а саме кожний день знаходиться в стані алкогольного сп`яніння. Постійні п`яні оргії відповідач проводить на території сумісної власності в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач не в змозі допустити, щоб діти бачили дану асоціальну поведінку, тому була змушена наймати житло в іншому місці. Позивач намагалася захистити свої права та на окремі двері в оселі вставляла замки, які були миттєво зламані відповідачем. Всі комунальні платежі за утримання сумісного житла сплачувала позивач. Після заливання сусідів відповідачем для запобігання судових позовів відшкодування шкоди також сплачувала позивач та довірені особи, при неможливості зробити це самостійно. На даний час ОСОБА_4 відомо, що відповідач проживає за місцем реєстрації, а іноді у своєї законної дружини в приватному будинку в м. Яготин. Запропонована позивачем сума за частку в суспільному майні є достатньою для купівлі аналогічного житла в місті Києві.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Припинено право власності ОСОБА_1 на належну йому 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано право власності на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . Виплачено ОСОБА_1 внесені ОСОБА_4 в рахунок компенсації припинення права власності на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти в розмірі 93 918 грн. 50 коп., які знаходяться на депозитному рахунку Солом`янського районного суду м. Києва. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , як особи, яка не брала участі у справі, та просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не доведено жодними доказами обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення позову, а також не доведено наявності хоча б однієї з підстав для припинення права власності відповідача у спірному нерухомому майні. Суд не перевірив чи не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї припинення права власності ОСОБА_1 на частину квартири. Відповідач має неповнолітню доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 посилається на ст. 8, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 3 Конвенції «Про права дитини». Оскаржуване рішення порушує майнові права неповнолітньої дитини відповідача на користування спірною квартирою. Позивачу достеменно було відомо про факт наявності у відповідача неповнолітньої дитини та вона умисно приховала цей факт від суду, що стало наслідком незаконного незалучення до участі у розгляді даної справи органу опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини. У матеріалах справи відсутні висновки технічно-будівельної експертизи та висновок БТІ, що виділення частки квартири є неможливим. Факт неможливості спільно володіти та користуватися спірною квартирою позивачем не доведено. Саме по собі посилання позивача на неможливість спільно проживати у квартирі з іншим співвласником не може бути безумною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку. У відповідача відсутнє у власності будь-яке інше житло і він бажає користуватися своєю часткою. Крім того, відповідач хворіє на ряд захворювань. Суд першої інстанції не з`ясував, чи є співмірним отримання відповідачем 93 918 грн. 50 коп. за позбавлення права власності на ј частину його єдиного житла.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне закрити апеляційне провадження, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що на праві приватної власності ОСОБА_4 належить 3/4 частини та ОСОБА_1 належить 1/4 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 08 вересня 2006 року Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, № 366697 (а.с.10), свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим 13 вересня 2013 року державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №7-810 (а.с.14).

Згідно довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 2233 від 26 лютого 2013 року відповідно до проведеної інвентаризації від 25 березня 2013 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 має такі показники: загальна площа - 54,0 кв.м.; житлова площа - 36,7 кв.м. Інвентаризаційна вартість - 96 424 грн. При оформленні правовстановлюючих документів дані БТІ не використовувались. Житлова площа зменшилась за рахунок вилучення квартирного коридору (шлюзу) згідно листа Держбуду та Держжитлокомунгоспу України від 01 січня 1992 року (а.с.13).

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2012 року залишено без задоволення подання відділу КВІ в Солом`янському районі міста Києва про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого ОСОБА_1 для відбування призначеного судом покарання згідно вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 11 липня 2011 року за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України (а.с.17).

ОСОБА_4 здійснює оплату комунальних послуг квартири за адресою: АДРЕСА_1 та несе матеріальні витрати по ній.

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України від 09 липня 2014 року (а.с.66).

Згідно заповіту, посвідченого 16 грудня 2014 року державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 7-844, ОСОБА_1 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належну йому на праві власності 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.92).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив того, що частка, яка належить відповідачу на праві власності, є незначною, її неможливо виділити в натурі. Відповідач не приймає участі в утриманні майна, постійно проживає в іншому житлі, спільне володіння і користування квартирою є неможливим.

Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 368 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі являються співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину.

Оскаржуваним рішенням припинено право власності ОСОБА_1 на належну йому ј частину зазначеної квартири на підставі ст. 365 ЦК України.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Згідно ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, на стадії апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі справі, та яка вважає, що ухваленим рішенням порушено її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції встановлює, чи дійсно мало місце порушення таких прав та обов`язків, виходячи з ухваленого рішення.

З наданого суду свідоцтва про народження, виданого повторно 02 серпня 2017 року, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач вважає рішення суду першої інстанції таким, що порушує право його неповнолітньої доньки на користування частиною квартири. При цьому, відповідач посилається на ст. 8, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ч. 4 ст. 29 ЦК України, ч. 1 ст. 156 ЖК України.

Відповідно до ст. 8, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Посилання ОСОБА_1 на вказані норми закону є безпідставними, оскільки будь-які докази того, що неповнолітня ОСОБА_2 проживала у частині квартири, що належала відповідачу, була в ній зареєструвана та користувалася нею у матеріалах справи відсутні. Право на частку відповідача у квартирі припинено на підставі ст. 365 ЦК України, а не на підставі правочину. Також у даному випадку не має місця відмова від належних дитині майнових прав, оскільки право власності відповідача як співвласника квартири на частку у ній припинено на підставі судового рішення за позовом іншого співвласника з виплатою відповідної компенсації. За таких обставин, доводи ОСОБА_1 щодо незалучення у справі органу опіки та піклування не можуть бути прийняті до уваги.

Частина 4 статті 29 ЦК України стосується місця проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років. На час ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_2 виповнилося одинадцять років.

Відповідно до вимог ст. 156 ЖК України, на яку посилається апелянт, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Як зазначалося вище суду не надані будь-які докази того, що неповнолітня ОСОБА_2 проживала разом з відповідачем у квартирі АДРЕСА_1 та користувалася нею. Навпаки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представник апелянта надав суду довідку про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , відповідно до якої остання зареєстрована в спірній квартирі після ухвалення судом оскаржуваного рішення, з 13 січня 2016 року.

Інші доводи апеляційної скарги, які ґрунтуються на відсутності підстав до припинення частки ОСОБА_1 на частку в квартирі, зводяться до незгоди відповідача з рішенням суду, що стосується його особисто.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення позову, а також не доведено наявності хоча б однієї з підстав для припинення права власності відповідача у спірному нерухомому майні. У матеріалах справи відсутні висновки технічно-будівельної експертизи та висновок БТІ, що виділення частки квартири є неможливим. Факт неможливості спільно володіти та користуватися спірною квартирою позивачем не доведено. Саме по собі посилання позивача на неможливість спільно проживати у квартирі з іншим співвласником не може бути безумною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку. У відповідача відсутнє у власності будь-яке інше житло і він бажає користуватися своєю часткою. Крім того, відповідач хворіє на ряд захворювань. Суд не з`ясував, чи є співмірним отримання відповідачем 93 918 грн. 50 коп. за позбавлення права власності на ј частину його єдиного житла.

Посилаючись на зазначені обставини, відповідач не звернув увагу на те, що у справі ухвалено заочне рішення, заява про перегляд заочного рішення та апеляційна скарга саме у своїх інтересах ним не подавалися, а, відтак, в межах доводів даної апеляційної скарги, за умови відсутності підтвердження порушення прав ОСОБА_2 відсутні підстави для оцінки зазначених ОСОБА_1 обставин.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у разі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та обов`язки такої особи не вирішувалося.

За таких обставин, провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 261, 362 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.