Номер провадження: 22-ц/813/5168/20
Номер справи місцевого суду: 521/3342/19
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

25 лютого 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 32394,07 грн. та судових витрат, у розмірі 1921 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н, від 16.07.2007 року, ОСОБА_1 отримав кредит, у розмірі 17500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, заборгованість не погасив, у зв`язку з чим відповідач має заборгованість, яку в добровільному порядку сплачувати не бажає, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом та з вимогою стягнути на його користь суму заборгованості з відповідача, якастаном на 13.01.2019 року, склала загальну суму - 32394,07 грн., з яких: 14571,55 грн. - тіло кредиту; 7223,79 грн. - нараховано відсотків за користуванням кредитом; 8579,96 грн. - нараховано пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1518,77 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 16.07.2007 року у розмірі - 4167,39 грн.

Повернуто з державного бюджету АТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрати по оплаті сплаченого ним при поданні позову, частини судового збору у сумі 247,04 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року, в частині незадоволення позовних вимог, та постановлення в цій частині нового, яким позовні вимоги Банку задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

При цьому апелянт також посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

14 лютого 2020 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Желдакова Я.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, де представник зазначив, що вважає рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 рокузаконним та обґрунтованим, винесеним із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а вимоги та доводи апеляційної скарги вважає безпідставними (а.с. 211-219).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 27.03.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 27.03.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції стягнув заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4167,39 грн., оскільки кошти у сумі 10404,16 грн. на думку суду були зняті з карткового рахунку шахрайським шляхом.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог щодо стягнення заборгованості по процентам, пенею та штрафів за користування кредитом, районний суд виходив з того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16.07.2007 року, шляхом підписання заяви-анкети.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладанні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону №1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

При цьому, суд обґрунтовано керувався правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Проте, повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилався на те, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послух, у зв`язку з чим підписав заяву б/н, від 16.07.2007 року, згідно якої отримав кредит, у розмірі 250 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 9).

18.05.2018 року картка була переоформлена на картку № НОМЕР_2 , строком дії до 03/22 року, що підтверджується довідкою (а.с.92).

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , 18.05.2018 року було збільшено кредитний ліміт на суму 17500 грн.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця Заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

До Кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 10-25).

Таким чином, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовувались тим, що згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним Кредитним договором станом на 13.01.2019 року становить 32394,07 грн., з яких: 14571,55 грн. - тіло кредиту; 7223,79 грн. - нараховано відсотків за користуванням кредитом; 8579,96 грн. - нараховано пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1518,77 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 5-8).

Позивач зазначив, що враховуючи те, що факт отримання відповідачем кредиту, який останній в добровільному порядку не повернув, є доведеним, то право позивача є порушеним і підлягає судовому захисту.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 10404,16 грн., з посиланням на те, що дані кошти були зняті з карткового рахунку шахрайським шляхом.

Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що згідно до п. 2.1.1.7.4. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що держатель Карти несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту звернення власника Карти в Банк та блокування Карти і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Картки в СТОПЛИСТ платіжної системи.

Пунктом 2.1.1.7.3. Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що у разі якщо Держатель дає згоду на проведення операцій з Картками або нанесеними на них даними поза полем його зору, він несе повну відповідальність за їх можливе шахрайське використання надалі. Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесеними на карті даними.

Відповідно до ч.14.16 ст. 14 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором.

До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач.

Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не здійснювались користувачем.

Відповідно до Умов та правил, Клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви Клієнта про блокування картки (рахунку) на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг. Клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами.

Таким чином, держатель платіжної карти зобов`язаний зберігати платіжну карту та інформацію, яка дає змогу користуватися нею (у тому числі ПІН), контролювати рух коштів за своїм картрахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися держателем. Клієнт чи її держатель має негайно повідомити банк про втрату платіжної картки в порядку, передбаченому договором, в іншому разі емітент не несе відповідальності за переказ коштів, ініційований за допомогою цієї платіжної карти, до отримання такого повідомлення.

Тобто, до повідомлення банку про постановку карти в СТОПЛИСТ платіжної системи, способом обумовленим договором, відповідальність за операції, ініційовані за допомогою платіжної карти несе її держатель.

Клієнт у свою чергу має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному порядку, якщо такі особи будуть виявлені.

Проте, на даний час особа, яка шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами із карткового рахунку відповідача ОСОБА_1 , не встановлена, крім того не встановлений сам факт заволодіння грошовими коштами відповідача шахрайським способом, а тому суд першої інстанції не мав правових підстав дійти висновку про те, що грошові кошти в сумі 10404,16 грн. були зняті з карткового рахунку відповідача ОСОБА_1 шахрайським шляхом.

Також судом не було враховано того факту, що згідно заяви ОСОБА_1 від 24.05.2018 року на ім`я Голови Правління АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ( а.с.53) ОСОБА_1 заявив про зняття з його банківської картки 10 000 грн., а не 10404,16 грн., як помилково зазначив суд.

Про зазначену суму грошових коштів, тобто 10 000 грн. також було вказано в письмових поясненнях представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суду від 24.10.2019 року (а.с.103). Більше того, у вказаних письмових поясненнях йдеться про те, що 22.05.2018 року з картки відповідача було здійснено видаткову операцію саме на суму 10 000 грн. (а.с.107).

Викладені обставини додатково свідчать про те, що у суду не було жодних правових підстав для констатації факту заволодіння грошовими коштами відповідача ОСОБА_1 шахрайським способом на суму 10404,16 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи клієнтом не вжито заходів щодо запобігання втрати чи розкрадання картки, ПІНу (персонального ідентифікаційного номера). Тому в даному випадку відповідальність за операції, що проводилися, несе тільки клієнт, в даному випадку відповідач ОСОБА_1 .

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про блокування картки тільки 22.05.2019 року о 10:30 год, тобто після зняття коштів з його картки, у розмірі 10 000 грн.

З огляду на викладене, та враховуючи, що на даний час ОСОБА_3 належним чином свої зобов`язання за Кредитним договором не виконав, то позовні вимоги Банку у частині стягнення тіла кредиту у розмірі 14571,55 грн. підлягають задоволенню.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Банку в частині стягнення процентів, пені та штрафів.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що в Заяві, підписаній ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України не можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо не ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, Банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНКУ», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у вже зазначеній постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказувало, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву. Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Проте, наданий позивачем Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт, Умов та Правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг. Надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справах № 6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що правові підстави для стягнення на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНКУ» процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів відсутні, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття боржником умов і тарифів кредитування.

З підстав кладеного, слід дійти висновку про те, що з відповідача ОСОБА_1 підлягає до стягнення на користь позивача заборгованість лише за тілом кредиту в сумі 14571,55 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення змінити, збільшивши суму тіла кредиту, які підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з 4167,39 грн. до 14571,55 грн. В решті рішення слід залишити без змін.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне розподілити між сторонами судові витрати.

Так, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню лише на 44,98%, відповідач ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, звільнений від сплати судового збору, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у сумі 2160 ,17 грн. (864,07 грн. + 1296,10 грн.) слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому колегія суддів виходить із того, що судовий збір, який підлягає компенсації банку, за розгляд справи в суді першої інстанції, складає 864,07 (1921 грн. х 44,98%), судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції складає 1296,10 грн. (2881,50 грн. х 44,98%).

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року змінити, в частині стягнення тіла кредиту і в частині розподілу судових витрат.

Збільшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 16.07.2007 року з 4167,39 гривень до 14571,55 грн. (чотирнадцяти тисяч п`ятиста сімдесят однієї гривні 55 копійок).

Судовий збір у загальній сумі 2160,17 грн. (дві тисячі сто шістдесят гривень 17 копійок) компенсувати Акціонерному товариству Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК», , за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра