Провадження № 22-ц/802/410/20 Категорія: 44 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Данилюк В.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом, покликаючись на те, що він є військовослужбовцем за контрактом та проходить військову службу на посаді офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що 13 січня 2019 року він був госпіталізований до терапевтичного відділення Володимир-Волинського територіального медичного об`єднання, де перебував на стаціонарі. В подальшому, у період з 18 січня 2019 року по 25 січня 2019 року, лікувався на стаціонарі у Волинській обласній клінічній лікарні.

Позивач стверджує, що відповідач не забезпечив його лікування у військових медичних закладах охорони здоров`я, в результаті чого йому завдана матеріальна шкода у розмірі 12 000,00 грн., які він витратив на лікування.

Також, підставою звернення з даним позовом позивач зазначає, що він був неправомірно притягнутий до дисциплінарної відповідальності наказом Волинського ОВК від 28 лютого 2019 року №55-од. ОСОБА_1 стверджує, що зазнав приниження честі та гідності офіцера ЗСУ і багатодітного батька, в нього порушилися його нормальні життєві зв`язки, з колегами по службі.

В результаті вказаних неправомірних дій, які пов`язані з не наданням медичної допомоги та притягненням до дисциплінарної відповідальності, на думку позивача, йому нанесена моральна шкода, яку він оцінює у 300 000,00 грн.

Просить суд стягнути з відповідача суму матеріальної та моральної шкоди в розмірі 312 000,00 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що позивач належними та допустимими доказами не довів факт завдання відповідачем будь-якої шкоди, яка пов`язана з фактом його госпіталізації та наданням медичної допомоги у цивільних закладах охорони здоров`я та притягненням до дисциплінарної відповідальності.

Такі висновки суд відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем за контрактом та проходить військову службу на посаді офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 , має військове звання старшого лейтенанта.

З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2019 року позивач був госпіталізований до терапевтичного відділення Володимир-Волинського територіального медичного об`єднання, де перебував на стаціонарі. В подальшому, у період з 18 січня 2019 року по 25 січня 2019 року, позивач лікувався на стаціонарному відділені у Волинській обласній клінічній лікарні.

За змістом статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.

Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

За поясненнями позивача вбачається, що у нього відбулось раптове погіршення здоров`я, що стало підставою для його звернення в медичну установу та подальшу його госпіталізацію.

Врахувавши наведені приписи спеціального закону суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що військовослужбовці Збройних Сил України мають право на медичне обслуговування, як у військово-медичних закладах охорони здоров`я, а у разі їх відсутності за місцем проживання у цивільних закладах охорони здоров`я, але тільки державної чи комунальної форми власності, за рахунок коштів Міністерства оборони України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проживає і фактично проходить військову службу у м. Володимирі-Волинському Волинської області, на території якого відсутні військово-медичні заклади охорони здоров`я, а найближчий такий заклад знаходиться у м. Луцьку Волинської області.

Позивач потребуючи медичної допомоги, як військовослужбовець мав повне право отримати таку допомогу на власний розсуд або за місцем свого проживання у цивільному закладі охорони здоров`я або у будь-якому військово-медичному закладі охорони здоров`я.

ОСОБА_1 скористався таким правом вибору та звернувся саме до цивільного закладу охорони здоров`я комунальної форми власності Володимир-Волинського ТМО, а в подальшому Волинської обласної клінічної лікарні.

Маючи право звернення за відповідною медичною допомогою до військово-медичного закладу охорони здоров`я ОСОБА_1 надав перевагу саме цивільному закладу охорони здоров`я.

У позовній заяві та наданих суду поясненнях позивач не наводить правових підстав для відшкодування відповідачем витрат , яких він поніс у зв`язку з лікуванням у цивільних закладах охорони здоров`я.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про звернення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо необхідності його госпіталізацію саме у спеціалізований військовий заклад охорони здоров`я та про відмову у такій госпіталізації.

Норми спеціального Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містять положень, які зобов`язувати б відповідача здійснювати заходи щодо переведення військовослужбовця, якому надається медична допомога цивільним закладом охорони здоров`я у спеціалізований військовий заклад охорони здоров`я.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вказав про відсутність доказів, які б свідчили про протиправність дій відповідача, за наявності яких можна було б констатувати про наявність правових підстав стверджувати про заподіяння відповідачем шкоди, яка полягала у витрачені коштів на лікування ОСОБА_1 .

Судом на підставі досліджених доказів та пояснень встановлено, що ОСОБА_1 , маючи право на медичне обслуговування у цивільному закладі охорони здоров`я за рахунок коштів Міністерства оборони України добровільно на власний розсуд витрачав кошти на придбання ліків. При цьому позивачем не оскаржувались дії медичного закладу в частині зобов`язань по оплаті медикаментів та послуг , які йому були надані.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, заподіяна особі або майну підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Тобто, виходячи з положень цієї статті для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто зазначена норма передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено вини відповідача у понесенні ним витрат на лікування в сумі 12000 гривень, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у її задоволені.

Також на думку колегії суддів судом підставно відмовлено позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, у зв`язку з неправомірним притягненням до дисциплінарної відповідальності.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі №140/546/19, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2019 року скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 №55-од від 28.02.2019 «Про результати службового розслідування за фактом перебування позивача на лікуванні в цивільних закладах Міністерства охорони здоров`я та нездійснення доповіді безпосередньому начальникові щодо свого захворювання та свого місця знаходження офіцером мобілізаційного відділення ОСОБА_2 старшим лейтенантом ОСОБА_1 ». Суд вказав, що у діях позивача ОСОБА_1 був відсутній склад дисциплінарного проступку, оскільки позивач правомірно звернувся за медичною допомогою саме до цивільного закладу охорони здоров`я, а також здійснив доповідь своєму безпосередньому начальнику про місце свого перебування.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;у принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обґрунтовуючи та мотивуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач покликався на зниження своєї ділової репутації, порушення честі та гідності офіцера ЗСУ, у зв`язку з притягнення до дисциплінарної відповідальності, що призвело до негативного ставлення до нього з боку колег. При цьому ОСОБА_1 не надав жодних доказів на підтвердження таких доводів.

Стверджуючи про зниження своєї ділової репутації, порушення честі та гідності офіцера СУ, у зв`язку з притягнення до дисциплінарної відповідальності, що призвело до негативного ставлення до нього з боку колег, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження цих обставин, а всі його доводи з цього приводу будуються виключно на припущеннях. Позивач взагалі не конкретизує та не зазначає в чому саме виражалось негативне ставлення колег до нього, або ж у чому проявлялось зниження ділової репутації.

Вказуючи на перенесені душевні страждання, які посилювалися фактом його лікування на стаціонарі, поза увагою позивача залишився той факт, що на лікуванні він перебував у січні 2019 року, а до дисциплінарної відповідальності був притягнутий у лютому 2019 року.

Сам факт винесення наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, який в подальшому судом скасований, не свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, правильно визначив характер існуючих між сторонами спірних правовідносин та дійшов обґрунтовано висновку про безпідставність заявленого позову, у зв`язку з чим правомірно відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги, про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги, які є ідентичними позовним вимогам, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 31 березня 2020 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: