ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 березня 2020 року

м. Харків

справа № 641/3925/19

провадження № 22-ц/818/1238/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Тичкової О.Ю., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Територіальна громада в особі виконавчого комітету Харківської міської ради,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилова Світлана Анатоліївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закревського Андрія Олександровича - представника Харківської міської ради на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року в складі судді Фанди О.А.,

у с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі виконавчого комітету Харківської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилова Світлана Анатоліївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позов мотивовано тим, що його мати - ОСОБА_4 та вітчиму - ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала кв. АДРЕСА_1 . З 31 травня 1994 року він постійно проживав та був зареєстрований у вказаній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину у праві власності на кв. АДРЕСА_1 .

12 липня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким він є власником ј частини вказаного житла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на ѕ частки спірної квартири.

Зазначає, що до свого вітчима він завжди ставився як до рідного батька, починаючи з 1994 року вони мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, їм були притаманні взаємовідносини членів сім`ї ( вони спільно сплачували за комунальні послуги, робили ремонт у квартирі, купували продукти харчування тощо).

Звернувшись 26 липня 2018 року до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гаврилової С.А. із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_1 отримав відмову з посиланням на відсутність рішення суду про визнання його спадкоємцем четвертої черги за законом, як особи, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 31 травня 1994 року до дня смерті; визнати за ним право власності на ѕ частини кв. АДРЕСА_1 порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

11 липня 2019 року Закревський Андрій Олександрович - представник Харківської міської ради подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання позивача разом з ОСОБА_5 однією сім`єю в розумінні частини другої статті 3 СК України. Крім того, відсутні докази перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 з іншою особою протягом п`яти років на момент смерті спадкодавця.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року позов задоволено.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано за ОСОБА_1 , право власності на ѕ частини кв. АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 3768,40 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 підтверджений показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

26 грудня 2019 року Закревський А.О. - представник Харківської міської ради подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що покази свідків в судовому засіданні не можуть бути абсолютним підтвердженням проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 . Документи, надані позивачем щодо здійснення витрат на поховання ОСОБА_5 не є доказом того, що позивач проживав з вітчимом однією сім`єю, вів разом із ним спільне господарство, формував сімейний бюджет, здійснював витрати на утримання житла, харчування тощо. Зазначив, що в матеріалах справи відсутні відомості про наявність чи відсутність реєстрації шлюбу позивача з іншою особою протягом п`яти років на момент відкриття спадщини.

Вказує, що відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 квітня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК ( 2947-14 ) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Крім того, витрати на оплату судового збору відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції» покладаються на позивачів. Вважав, що Харківська міська рада не порушувала права позивача, а отже не повинна сплачувати судовий збір.

02 березня 2020 року ОСОБА_11 - представник ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильним, підтверджуються належними доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Третя особа рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала трикімнатна кв. АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 17 липня 2008 року, реєстраційний № 3-08-305272, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого 12 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції.

Після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину у праві власності на кв. АДРЕСА_1 .

12 липня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким власником ј частини вказаного житла є ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданого 05 вересня 2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на ѕ частини спірної кв. АДРЕСА_1 .

Звернувсь 26 липня 2018 року до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гаврилової С.А. із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_1 отримав відмову з посиланням на відсутність рішення суду про визнання його спадкоємцем четвертої черги за законом, як особи, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).

За правилами статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Аналіз норми частини другої статті 3 СК України у системному зв`язку з пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» дає підстави дійти висновку про те, що для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

На підтвердження факту проживання сім`єю не менше п`яти років до відкриття спадщини ОСОБА_1 надав квитанції про сплату комунальних платежів за вказаною адресою та докази сплати витрат на поховання ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, цей факт підтверджується показами свідків, які в судовому засіданні повідомили, що з 1994 року ОСОБА_1 проживав в спірній квартирі разом з матір`ю ОСОБА_4 та вітчимом ОСОБА_5 . До вітчима ОСОБА_1 завжди ставився як до рідного батька. Після смерті матері, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, їм були притаманні взаємовідносини членів сім`ї ( вони спільно сплачували за комунальні послуги, робили ремонт у квартирі, купували продукти харчування тощо). ОСОБА_1 прибирав в квартирі, готував їжу, доглядав за вітчимом, купував йому ліки.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єктів та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення судами окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Аналогічна норма містилася у статті 220 ЦПК України 2004 року.

Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналогічна норма містилася у статті 88 ЦПК України 2004 року, згідно з частиною першою якої, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Аналогічне положення містилось у частині п`ятій статті 88 ЦПК України 2004 року, яка була чинною на час ухвалення судом апеляційної інстанції додаткового рішення.

Доводи апеляційної скарги з посиланнями на те що суд першої інстанції безпідставно стягнув судовий збір з Харківської міської ради, не гуртуються на законі. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони (якою є Харківська міська рада, а не спадкоємці) понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Саме така правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 646/13212/16-ц (провадження № 61-627св18) та від 27 січня 2020 року у справі № 642/4402/17 (провадження № 61-45118св18).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Закревського Андрія Олександровича - представника Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 березня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова