Справа № 203/3223/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого-судді - Казака С.Ю.,

при секретарі судового засідання - Дикаленко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2019 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 20 липня 2015 року між сторонами укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що видано відповідний поліс за №АІ/5225856, відповідно до якого страхова сума за шкоду, заподіяну майну, становить 50000 гривень на одного потерпілого, а життю і здоров`ю - 100000 гривень, забезпеченим транспортним засобом є належний позивачу автомобіль «BMW X6» д.н.з. НОМЕР_1 . 02 березня 2016 року близько 19 години на вул. Робоча в м. Дніпро сталася ДТП за участю вказаного автомобіля під керування позивача, внаслідок якої потерпіла ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, від яких померла у лікарні. 04 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача із повідомленням про вказану ДТП. 16 лютого 2018 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №204/2985/16-к, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2018 року, позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 КК України, а також задоволено цивільні позови батьків померлої потерпілої, внаслідок чого ухвалено стягнути з позивача на користь матері померлої ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 400 000 гривень, матеріальну шкоду в розмірі 64883,89 гривень, на користь батька померлої ОСОБА_2 400 000 гривень моральної шкоди. У вересні 2018 року позивачем на виконання вироку суду сплачено в повному обсязі моральну та матеріальну шкоди, натомість відповідач свого договірного обов`язку перед позивачем не виконав, страхового відшкодування потерпілим за позивача не виплатив. У зв`язку із викладеним 20 грудня 2018 року позивач звернувся до відповідача із проханням компенсувати йому 16536 гривень з моральної шкоди, виплаченої батьку загиблої, та таку ж суму з виплаченої батьку загиблої матеріальної шкоди, що дорівнює 12 мінімальним заробітним платам у місячному розмірі на день настання страхового випадку. У березні 2019 року відповідач своїм листом відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що самостійна виплата позивачем згідно вироку суду моральної та матеріальної шкоди відбулась без попереднього погодження з відповідачем. Не погоджуючись із відмовою відповідача, вважаючи її незаконною, протиправною та такою, що суперечить меті страхування, позивач просиву суд задовольнити його позов в повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 16536 гривень в рахунок відшкодування батьку загиблої моральної шкоди та таку ж суму в рахунок відшкодування батьку загиблої матеріальної шкоди. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати по справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4300 гривень. (а.с.1-10)

26 листопада 2019 року стороною відповідача було подано відзив, в якому представник відповідача вказав на невизнання позовних вимог в повному обсязі з огляду з причин їх безпідставності, необґрунтованості. Свою позицію представник мотивував тим, що виплата позивачем за страховим випадком моральної шкоди батькам померлої потерпілої здійснена в порушення вимог ст.36 п.36.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» без попередньої згоди з відповідачем. Такі твердження представник відповідача додатково мотивував посиланням на правові позиції Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2019 року по справі №738/938/17, а також різних судів першої та апеляційної інстанцій. (а.с.75-78)

11 лютого 2020 року позивачем подано до суду відповідь на відзив відповідача, у якій позивач знову послався на необґрунтованість та протиправність відмови відповідача у компенсації позивачу частини виплаченої ним батьку померлої матеріальної та моральної шкоди в межах розміру страхового відшкодування. Додатково позивач вказав на неможливість покладення в основу рішення суду по даній справі правових позицій, наведених в рішеннях судів різних інстанцій, на які послався відповідача у відзиві, мотивуючи свою позицію тим, що вказані правові позиції сформовано у правовідносинах із зовсім іншими обставинами, ніж ті, що мають місце між сторонами по даній цивільній справі. Крім того, за всіма рішеннями апеляційних судів, на які послався відповідач, подані касаційні скарги. (а.с.105-107)

В останнє судове засідання позивач, його представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в ході розгляду справи позовні вимог підтримували в повному обсязі. Разом з тим, від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач, третя особа в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

За викладених вище обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи за фактичної явки учасників справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст.247 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

20 липня 2015 року між позивачем, як страхувальником, та відповідачем, як страховиком, було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - шляхом видачі страховиком страхувальникові полісу за №АІ/5225856. Договір (поліс) мав строк дії з 24 липня 2015 року по 23 липня 2016 року, страхова сума (ліміт відповідальності страховика) на одного потерпілого встановлена в розмірі 100 000 гривень за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, та 50 000 гривень за шкоду, заподіяну майну. Забезпеченим транспортним засобом є належний позивачу автомобіль «BMW X6» д.н.з. НОМЕР_1 . Розмір франшизи встановлено в сумі 500 гривень. Дані обставини підтверджуються копією відповідного полісу (а.с.17, 51, 79).

02 березня 2016 року приблизно о 19 годині 00 хвилин мала місце ДТП за участю автомобіля «BMW X6» д.н.з. НОМЕР_1 під керування позивача. Так, у вказаний день та час позивач, керуючи вказаним автомобілем, рухався по вул. Робочій зі сторони вул. Уральської в напрямку вул. Володимира Антоновича в м. Дніпро , де в районі будинку №23 в порушення вимог п.п.1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.3, 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, нехтуючи перевагою в русі пішохода ОСОБА_3 , яка перетинала проїжджу частину вул. Робоча по нерегульованому пішохідному переходу зправа наліво відносно напрямку руху позивача, не зменшив швидкість свого руху аж до зупинки керованого транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу, якому може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП остання отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких 02 березня 2016 року померла в лікарні. Викладені фактичні обставини ДТП, а також вина позивача в її скоєнні встановлені вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року по справі №204/2985/16-к (провадження №1-кп/204/29/18), яким позивача було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України. Оскільки вказаний вирок суду набрав законної сили ще 15 серпня 2018 року, викладені в ньому фактичні обставини ДТП та вина позивача у її спричиненні відповідно до ст.82 ч.6 ЦПК України є преюдиційно встановленими та не підлягають доказуванню. (а.с.21-28)

04 березня 2016 року відповідачем отримано від позивача у належній письмовій формі повідомлення про вищевказану ДТП від 02 березня 2016 року, що підтверджується копією такого повідомлення на бланку відповідача (а.с.18).

Крім того, тим же вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року по справі №204/2985/16-к (провадження №1-кп/204/29/18), який набрав законної сили 15 серпня 2018 року, було задоволено подані в рамках кримінального провадженні цивільні позови потерпілих ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , які є батьками померлої внаслідок ДТП ОСОБА_3 . На користь вказаних потерпілих суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 400 000 гривень на кожного з потерпілих (батьків померлої), а також на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної із витратами на поховання його померлої доньки, 64883,89 гривень. При цьому, Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська при розгляді вказаного кримінального провадження (справа №204/2985/16-к (провадження №1-кп/204/29/18) ухвалою від 30 січня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника Лотоцького О.Б. про залучення до участі в якості третьої особи в зазначеному кримінальному провадженні ПрАТ «УПСК». (а.с.21-28, 35-42)

11 вересня 2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито три виконавчих провадження за №57172860, №57172919, №57172974 за трьома виконавчими листами, виданими 28 серпня 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за вищевказаним вироком того ж суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь потерпілих ОСОБА_2 , ОСОБА_4 моральної та матеріальної шкоди за задоволеними в рамках кримінального провадження цивільними позовами. (а.с.31-34)

Також судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України зі змісту заяв сторін по суті справи (позовна заява, відзив) встановлено, що позивачем у вересні 2018 року самостійно відшкодовано потерпілому ОСОБА_2 в повному обсязі моральну та матеріальну шкоду відповідно до згаданого вище вироку Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року, що також підтверджується копією розписки ОСОБА_2 від 10 вересня 2018 року, вбачається зі змісту ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2018 року у справі №204/2985/16-к (провадження 1-кп/204/1248/18), а також опосередковано в контексті наведеного підтверджується даними АСВП про завершення виконавчих проваджень №57172860, №57172974, що містяться в загальному доступі. (а.с.1-11, 30, 34, 43, 75-78)

20 грудня 2018 року за вхідним №414 на адресу відповідача надійшла письмова заява позивача від 19 грудня 2018 року із повідомленням про виплату позивачем потерпілому ОСОБА_2 в повному обсязі моральної та матеріальної шкоди відповідно до вироку Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року. В зв`язку із цим позивач у заяві просив відповідача на виконання своїх договірних зобов`язань компенсувати позивачу вказані відшкодування відповідно до ліміту відповідальності страховика - в розмірі 16535 гривень за матеріальну шкоду та таку ж суму в рахунок відшкодування моральної шкоди. (а.с.19, 80)

У відповідь на вказану заяву відповідач своїм листом від 28 лютого 2019 року за вихідним №772/18, посилаючись на положення ст.36 п.36.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування через здійснення позивачем виплат потерпілим без їх попереднього погодження з відповідачем. Жодних страхових виплат за фактом ДТП від 02 березня 2016 року, в тому числі компенсації позивачу, відповідачем дотепер не здійснено. (а.с.20, 81)

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень зазначеного вище договору (полісу), врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09 липня 2010 року №566 (далі - Розпорядження), Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», КПК України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 629 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір, який є обов`язковим для виконання, акти цивільного законодавства, а також завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Положеннями ст.22 ЦК України закріплено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків належать і витрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо інше не встановлено законом або договором.

Нормою ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положеннями ст.1201 ЦК України встановлено, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно норми ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1167 ч.1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є в тому числі діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Нормою ст.636 ЦК України передбачено, що договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Положеннями ст.ст.3, 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.979, 980 ЦК України передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників (страхувальників) наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

За змістом ст.ст.1, 17 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.981 ЦК України договір обов`язкового страхування, яким особа страхує свою цивільно-правову відповідальність, укладається у письмові формі, зокрема, шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва - поліса.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.9 Закону України «Про страхування» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Розміри страхових сум переглядаються Уповноваженим органом відповідно до рівня інфляції та індексу споживчих цін.

За змістом ст.ст.12, 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.9 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (страхове відшкодування). Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розмір якої не може перевищувати 2% від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.

Згідно ст.28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий-фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Нормою ст.27 п.п.27.1, 27.3, 27.4, 27.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, страхове відшкодування (регламентна виплата) за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень.

За змістом ст.ст.33, 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний, окрім іншого, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Згідно ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (подається причетним до ДТП водієм в письмовій формі невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП) подає страховику заяву про страхове відшкодування та долучає до неї визначені законом документи.

Відповідно до ст.36 п.п.36.1, 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Абзацом другим п.36.4 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, а МТСБУ компенсує витрати особи, звільненої від цього виду обов`язкового страхування на підставі пункту 13.1 статті 13 цього Закону або відповідальність якої застрахована іноземною страховою компанією відповідно до умов Міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика (МТСБУ). У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком (МТСБУ).

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.ст.610, 611, 623 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Нормою ст.1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтю 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, серед яких і обов`язковість судового рішення.

Положеннями ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

За змістом ст.ст.7, 21, 369 КПК України різновидом судового рішення у кримінальному судочинстві є вирок. Вирок, що набрав законної сили в порядку, визначеному КПК України, є обов`язковим і підлягає безумовному виконанню на всій території України.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, наведене вище судом чинне на час виникнення та існування спірних правовідносин сторін законодавство визначає порядок, підстави та розміри відшкодування винною особою матеріальної (збитків) та моральної шкоди, завданих потерпілій особі. При цьому, законом передбачена певна особливість врегулювання тих деліктних правовідносин, за якими шкода потерпілій особі завдана внаслідок ДТП транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки). Така особливість полягає, зокрема, в участі у врегулюванні правовідносин третьої сторони - страховика (страхової організації, що має право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) власника транспортного засобу, винного у заподіянні шкоди (заподіяної майну та/або життю та здоров`ю) потерпілій особі. Такий страховик, за умови обов`язкового за законом попереднього укладення з винним у ДТП власником авто (страхувальником) договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, здійснює відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності (страхової суми) завданої страхувальником шкоди потерпілій особі. За таких обставин, згідно положень закону покладення на застраховану винну у ДТП особу обов`язку відшкодувати потерпілому шкоду можливе лише у випадку обґрунтованої, законної відмови страховика здійснити таке відшкодування за свого страхувальника або у випадку, якщо виплачене страховиком страхове відшкодування (страхова виплата) є меншим від розміру фактично завданої шкоди. Покладання ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Наведений вище правовий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №760/15471/15-ц, правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 січня 2020 року по справі №183/3948/16, від 10 березня 2020 року по справі №761/2941/17, від 11 березня 2020 року по справі №367/7666/16-ц, від 18 березня 2020 року по справі №369/10426/16-ц, від 18 березня 2020 року по справі №757/34520/16-ц, від 18 березня 2020 року по справі №643/2224/17.

Разом з тим, як встановлено судом в ході розгляду справи, відповідач свого обов`язку, взятого на себе за укладеним із позивачем договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу від 20 липня 2015 року, зі сплати страхового відшкодування потерпілим за ДТП від 02 березня 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не виконав, не зважаючи на своєчасне повідомлення відповідача позивачем про подію такої ДТП та її наслідки. Крім того, в матеріалах справи, зокрема в матеріалах відзиву, не міститься жодних доказів щодо вчинення відповідачем передбачених законом дій, спрямованих на забезпечення своєчасного здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). Разом з тим, вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року, який набрав законної сили, ухвалено стягнути з позивача на користь потерпілих ОСОБА_2 , ОСОБА_4 завдану їм позивачем за наслідками ДТП моральну та матеріальну шкоду, в зв`язку із чим тим же судом на вирок видано виконавчі листи, за якими відповідним територіальним органом державної виконавчої служби відкрито виконавчі провадження. В ході цих виконавчих проваджень позивач здійснив виплату відповідних відшкодувань шкоди потерпілим. Відтак, викладене зумовило виникнення у позивача в розумінні ст.36 п.36.4 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» витрат на компенсацію потерпілому ОСОБА_2 завданої в результаті ДТП шкоди, пов`язаної із смертю в ДТП його доньки, у вигляді моральної шкоди, заподіяної смертю доньки, та витрат на її поховання - в сумі страхового відшкодування, яке відповідач не сплатив потерпілому ОСОБА_2 , в розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, для відшкодування моральної шкоди і стільки ж для відшкодування витрат на поховання, тобто по 16535 гривень відповідно до положень п.п.27.3, 27.4 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік». І такі витрати позивача на підставі ст.36 п.36.4 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мають бути йому компенсовані відповідачем через невиплату останнім страхового відшкодування (регламентної виплати).

Стосовно посилань відповідача на відсутність у нього підстав компенсувати позивачу зазначені вище витрати через їх сплату позивачем без узгодження з відповідачем, що є порушенням вимог ст.36 п.36.4 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то суд не приймає до уваги такі твердження відповідача як достатні підстави для відмови у задоволенні позову з огляду на наступне. Так, дійсно, позивачем здійснено відшкодування завданої потерпілим в ДТП матеріальної та моральної шкоди без узгодження з відповідачем, як страховиком. Разом з тим, вказана норма закону, на яку посилається відповідач, не встановлює імперативної заборони компенсації страховиком страхувальнику вказаних витрат, а лише передбачає можливість страховика відмовити повністю чи частково у здійсненні такої компенсації. Натомість, письмова відмова відповідача у здійсненні такої компенсації позивачу, окрім посилань на згадану норму закону, не містить жодних мотивувань такої відмови та ще і в повному обсязі. Крім того, дії позивача із самостійної без узгодження із відповідачем компенсації потерпілим завданої внаслідок ДТП шкоди зумовлені набранням законної сили вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, яким ухвалено задовольнити цивільні позови та стягнути з позивача на користь потерпілих компенсацію завданої їм матеріальної та моральної шкоди, а також відкриття органом державної виконавчої служби низки виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів вказаного суду, виданих задля примусового виконання вироку в частині задоволених цивільних позовів. За таких обставин, враховуючи обов`язковість для виконання всіма суб`єктами правовідносин судових рішень, різновидом яких є вирок суду, встановлення саме вироком суду розміру завданої позивачем потерпілим матеріальної і моральної шкоди, що значно перевищує розмір страхового відшкодування (регламентної виплати), яке мало б бути виплачене, але не виплачене відповідачем потерпілим згідно положень ст.27 п.п.27.4, 27.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд приходить до висновку, що дії позивача із самостійного відшкодування потерпілим шкоди на виконання вироку суду і вимог державного виконавця без погодження із відповідачем носять характер суто формального порушення положень п.36.4 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відтак не свідчать про протиправність здійсненого позивачем відшкодування.

Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08 серпня 2019 року по справі №738/938/17, оскільки обставини правовідносин сторін у вказаній справі, в якій суд касаційної інстанції надав правовий висновок із застосування норми ст.36 п.36.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є відмінними від обставин спірних правовідносин сторін у справі, що розглядається. Зокрема, у справі, яка переглядалась Верховним Судом, на відміну від даної справи, винна в заподіянні шкоди особа не притягалась до кримінальної відповідальності та на неї будь-яким судовим рішення не покладався обов`язок із відшкодування потерпілому в ДТП встановленого судом розміру та виду шкоди, не відкривались виконавчі провадження з примусового виконання такого судового рішення про стягнення завданої в ДТП шкоди. Також суд не приймає до уваги посилання позивача на низку судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки за змістом ст.263 ч.4 ЦПК України, ст.13 ч.6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд зобов`язаний враховувати при вирішенні справи висновки про застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду, а не будь-якого іншого суду будь-якої іншої інстанції. Судові рішення таких судів можуть мати обов`язковий характер для врахування судом при розгляді іншої справи лише в контексті встановлення певних обставин відповідно та за умов, викладених в ст.82 ч.ч.4-6 ЦПК України. З аналогічних підстав суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на рішення господарських судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, які за таких обставин підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, керуючись положеннями ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, характер спірних правовідносин та предмет позовних вимог, а також приймаючи до уваги звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду із даним позовом відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,4 гривень. Заявлені позивачем до стягнення з відповідача судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4300 гривень відшкодуванню не підлягають, оскільки матеріали справи не містять будь-яких належних доказів (квитанції, платіжні доручення тощо) понесення позивачем таких витрат у вказаному розмірі шляхом сплати їх своєму представнику (адвокату). Крім того, частина з цих витрат в розмірі 2300 гривень була заявлена наперед як очікувана та ймовірна, однак частина з таких очікуваних робіт і послуг адвоката так і не була вчинена, а ті, що все ж були фактично вчинені/надані адвокатом, так само не підтверджені доказами їх оплати адвокату позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 22, 23, 526, 610, 611, 623, 629, 636, 979-981, 999, 1166, 1167, 1168, 1187, 1194, 1201 ЦК України, ст.ст.1, 3, 5, 9, 12, 17, 21-23, 27, 28, 33-36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.9 Закону України «Про страхування», ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст.7, 21, 369 КПК України, ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09 липня 2010 року №566, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 137, 141, 223, 240, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (; 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_3 ) в рахунок компенсації витрат на відшкодування ОСОБА_2 шкоди, пов`язаної зі смертю внаслідок ДТП від 02 березня 2016 року його доньки ОСОБА_3 , а саме моральної шкоди - 16536 гривень та матеріальної шкоди (витрати на поховання) - 16536 гривень, а всього - 33072 гривні.

В порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (; 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40) на користь держави судовий збір в розмірі 768,4 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 24 березня 2020 року.

Суддя С.Ю. Казак