22-ц/804/3020/20
265/5220/20

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 265/5220/20

Номер провадження 22-ц/804/3020/20

06 жовтня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Биліни Т.І., Мироненко І.П.

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року, постановлену у складі судді Копилової Л.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною та скасування постанови в частині арешту грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Спіркової А.В. від 07 серпня 2019 року, винесену в рамках виконавчого провадження № 54246832 в частині арешту його грошових коштів.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року у відкриті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , на підставі п.1.ч.1.ст. 186 ЦПК України, відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу та, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Скарга мотивована тим, що місцевий суд при постановленні ухвали не врахував, що виконавче провадження №54246832, в ході якого була винесена оскаржена ним постанова, було завершено, виконавчий лист № 265/2619/16-ц повернуто стягувачу, а тому на теперішній час він не має статусу боржника у виконавчому провадженні. З огляду на викладене, він позбавлений права на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця, в порядку ст.447 ЦПК України. Вважає оскаржену ухвалу суду першої інстанції неправомірною та такою, що порушує його право на доступ до правосуддя.

В своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити оскаржену ухвалу суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування доводів відзиву відповідач зазначив, що боржник пропустив строк для оскарження рішення державного виконавця, що передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, вважає, що постанова старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Спіркової А.В. про накладення арешту на грошові кошти позивача, є правомірною, оскільки винесена у відповідності до вимог закону.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення не відповідає таким вимогам закону.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої виходив з того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки ОСОБА_1 , будучи стороною виконавчого провадження (боржником), порушив питання, пов`язане з діями державного виконавця щодо накладення арешту на його майно, яке повинно розглядатись в порядку, передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, ст. 447 ЦПК України, у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

З таким висновками суду погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно вимог п.1.ч.1.ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року суддя вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з підстав, передбачених законом. Не допускається відмова у відкритті провадження у справі з мотивів недоведеності заявленої вимоги, відсутності доказів, пропуску позовної давності та інших непередбачених законом підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні в Лівобережному відділі державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) з 07 липня 2017 року перебувало виконавче провадження № 54246832 з виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 серпня 2016 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованості за кредитним договором в розмірі 31658,00 гривень.

Для забезпечення реального виконання рішення, постановою старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ( нова назва: Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків)) Спірковою А.В. 07 серпня 2019 року застосовано арешт коштів боржника.

Постановою того ж державного виконавця від 21 серпня 2019 року, виконавчий документ № 265/2619/16-ц, виданий 26 вересня 2016 року на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 серпня 2016 року, на підставі п.5 ст.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернуто стягувачу без виконання.

Позивач, не погоджуючись з постановою старшого державного виконавця від 07 серпня 2019 року про накладення арешту на його кошти, звернувся до суду з позовом до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання цієї постанови протиправною та її скасування.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 02 червня 2016 року N 1402-VШ "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон N 1402-VШ ) визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону N 1402-VШ).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що згідно ч. ч.1,2 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

За загальним правилом, суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Зважаючи на суб`єктний склад правовідносин, де однією зі сторін у спорі є фізична особа, а також предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції, що даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства є помилковим.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що висновок місцевого суду про те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту є обґрунтованим.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Так, згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-XIV «Про виконавче провадження».

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного суду від 01 квітня 2020 року (справа № 636/2408/19, провадження № 61-21706св19), від 22 квітня 2020 ( справа № 544/394/18, провадження № 61-12890св19, від 02 вересня 2020 року ( справа № 320/5432/18, провадження № 61-9861св19).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За вимогами п.п.3.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на невідповідність висновків місцевого суду обставинам справи та порушення ним норм процесуального права, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2020 року.

Суддя