КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 363/4714/19
Головуючий у суді першої інстанції: Баличева М.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 червня 2020 року,

встановив:

у листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 13 173 грн. 01 коп., посилаючись на те, що між сторонами 21 лютого 2012 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 1 800 грн. 00 коп. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору станом на 30 вересня 2019 року утворилась заборгованість, яка складається з 2 397 грн. 37 коп. заборгованості за тілом кредиту, 9 672 грн. 16 коп. відсотків за користування кредитними коштами, а також штрафів в розмірі 500 грн. та 603 грн. 48 коп.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 червня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 800 грн. 00 коп. та судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 21 лютого 2012 року було укладено договір про надання банківських послуг. За умовами договору позичальник отримала кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 1 800 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості. Відповідач порушила взяті на себе зобов`язання щодо внесення коштів на погашення кредиту, в результаті чого виникла заборгованість, яка складається з з 2 397 грн. 37 коп. заборгованості за тілом кредиту, 9 672 грн. 16 коп. відсотків за користування кредитними коштами, а також штрафів в розмірі 500 грн. та 603 грн. 48 коп. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованості в загальному розмірі 13 173 грн. 01 коп. та судові витрати в розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 червня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 800 грн. 00 коп. та судові витрати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження повідомлення відповідача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, про які вказує представник банку.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 509, 526, 527, 1054, 1055 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що між сторонами було укладено кредитний договір шляхом приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 висловила бажання отримати кредит та власним підписом засвідчила, що вона ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами обслуговування кредитної картки «Універсальна». Однак такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 шляхом заповнення Анкети-заяви 21.02.2012 уклала з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг (а.с.7). Зі змісту даної Анкети-заяви вбачається, що відповідач погодилась з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також надана до суду Анкета-заява містить анкетні дані відповідача, інформацію щодо її місця проживання та реєстрації, тоді як інформація щодо виявлення ОСОБА_1 бажання оформити кредитну картку та отримати на неї кредитний ліміт у Анкеті-заяві відсутня. У графі щодо виявлення бажання щодо оформлення картки відповідачем було відмічено поле «Дебьетова особиста картка».

Так, при зверненні до суду з позовом позивачем було надано копію Анкети-заяви від імені ОСОБА_1 , копію її паспорту, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». При цьому позивачем не зазначено в якій редакції діяли Умови та Правила на день укладення договору з ОСОБА_1 . Надані витяги підпису відповідача не містять.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) зазначається, що в такому випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Заяві домовленості сторін про строк дії кредитного договору та можливість зміни кредитного ліміту свідчать про недоведеність позовних вимог.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Основними засадами цивільних відносин в ст. 3 ЦК України закріплені, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Разом з тим, з наданої до суду першої інстанції Анкети-заяви відповідача неможливо встановити, що нею було отримано кредитну картку із встановленням кредитного ліміту, як про те зазначає позивач, а сам по собі розрахунок заборгованості не є беззаперечним доказом отримання клієнтом банку кредитних коштів.

З наданих до суду першої інстанції копій документів неможливо встановити чи відкривався відповідачу рахунок та чи видавалась кредитна картка, а також, відповідно, строк дії такої картки.

Крім того, суд звертає увагу на те, що при зверненні до суду з позовом позивач зазначав, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт на платіжну картку в розмірі 1 800 грн., тоді як вимоги заявлено щодо стягнення тіла кредиту в розмірі 2 397 грн. 37 коп. Доказів на підтвердження підвищення кредитного ліміту та погодження такого підвищення з відповідачем до суду не надано.

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підпунктами 3, 6 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням №254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. Положенням №254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому п.5.6 Положення №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем до суду першої інстанції, не є первинним документом, який міг би свідчити про отримання відповідачем кредитних коштів, а також не оформлений належним чином, оскільки не містить підпису працівника банку із зазначенням його прізвища та посади.

При зверненні до суду апеляційної інстанції позивачем було надано виписку по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 . Вказана виписка включає в себе період з липня 2015 року по серпень 2019 року та не містить даних щодо використання відповідачем кредитної картки. Надана виписка містить лише дані щодо нарахування відповідачу відсотків. Встановити яким чином станом на липень 2015 року утворився від`ємний баланс за карткою за наявними у матеріалах справи доказами неможливо.

Доводи апелянта про те, що відповідач не оспорювала факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та не зверталась з вимогами про визнання кредитного договору недійсним, також є неспроможними, оскільки ОСОБА_1 заяв по суті справи до суду не подавала, а тому підстави для висновку про визнання ним вимог позивача відсутні.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні частини позовних вимог за відсутності доказів на спростування викладених у позовній заяві обставин, є безпідставними, оскільки саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин, на які він посилається. За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору саме на тих умовах, про які вказує позивач, підстави для стягнення на його користь вказаної суми заборгованості відсутні. За таких обставин неспроможними є і посилання позивача в апеляційній скарзі на обов`язок суду провести власний розрахунок заборгованості відповідача.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення, а заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді