Справа № 216/5803/18
провадження №2/216/1003/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Бутенко М. В.

за участю секретаря судового засідання Котенко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та Квартиро - експлуатаційного відділу м. Дніпро, про визнання недійсним, скасування протоколу житлової комісії і рішення військової частини НОМЕР_1 про зняття з квартирного обліку та про зобов`язання поновлення на квартирному обліку та в списках осіб які потребують полібшення житлових умов для отримання житла, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 та Квартиро - експлуатаційного відділу м. Дніпро, про визнання недійсним, скасування протоколу житлової комісії і рішення військової частини НОМЕР_1 про зняття з квартирного обліку та про зобов`язання поновлення на квартирному обліку та в списках осіб, які потребують полібшення житлових умов для отримання житла.

08 грудня 2018 року винесено розпорядження щодо призначення повторнго автоматизованого розпділу судвих справ, у зв`язку з звілненням судді Биканова І.Р. Відповідно до протоколу пвтрного автоматизованог розподілу судовї справи між суддями від 05 грудня 2018 року матеріали цивільної справи № 216/5803/18 були розподілені судді Бутенко М.В.

06 грудня 2018 року суд ухвалив відкрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання недійсним, скасування протоколу житлової комісії і рішення військової частини НОМЕР_1 про зняття з квартирного обліку та про зобов`язання поновлення на квартирному обліку та в списках осіб які потребують полібшення житлових умов для отримання житла.

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним.

Позивач в позовній заяві посилається на те, що він проходив військову службу у Збройних силах України. Службу в Збройних силах України позивач проходив з грудня 1992 по жовтень 1994 року строкова служба, у травні 1996 року був призваний Олександрівським РВК Кіровоградської області був призваний, надстрокову службу до в/ч НОМЕР_2 м. Кривий Ріг, в якій проходив військово службу безперервно до 31 грудня 2017 року. Наказом ТВО Командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2017 року № 215, Позивача старшого прапорщика ОСОБА_1 , командира взводу матеріального забезпечення механізованого батальйону звільнено в запас відповідно до частини восьмої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пункт 1 підпункт «ї» (які в особовий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту який закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу), з правом носіння військового одягу, з 31 грудня 2017 року виключити із списків особового складу частини.

Після звільнення з лав Збройних Сил України 31 грудня 2017 року старший прапорщик ОСОБА_1 , згідно рішення житлової комісії та наказу командира військової частини НОМЕР_1 був залишений на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 , складом сім`ї 4 чоловік, у загальній черзі з 22.10.2002 року та у черзі на першочергове отримання житла з 10.02.2016 року, до отримання постійного житла або грошової компенсації за належне для отримання житлового приміщення складом сім`ї чотири особи.

Рішеннями житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 04 липня 2018 року, протокол засідання житлової комісії №10 та від 03 серпня 2018 року, протокол засідання житлової комісії № 12, було прийняте незаконне рішення житловою комісією, яке затверджене командиром військової частини НОМЕР_1 , зняти з квартирного обліку у військовій частині НОМЕР_1 старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 , складом сім`ї чотири особи та зобов`язати старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 здати службове житло у гуртожитку.

Позивач ОСОБА_1 висловив бажання продовжити військову службу і 29.10.2018 року був призваний до лав Збройних сил України в військову частину НОМЕР_1 , в якій в даний час проходить військову службу в званні старшого прапорщика.

Разом з ним на квартирном обліку перебуває його син ОСОБА_2 , 1996 року народження, який є учасником бойових дій та військовослужбовцем Збройних сил України за контрактом, дружина ОСОБА_3 -1972 року народження та дочка ОСОБА_4 2003 року народження.

В судове засідання сторони по справі не з`явилися, надавши письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності та без фіксації судового процесу. Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення, 15.03.2019 року надали відзив, де вказали, що позивач не дотриався вимог нормативно-правових актів при визначенні предметної юрисдикції, тому у задоволені вимог позивачу просили відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи правом на участь у судове засіданні не скористались, викликалися однак жодного разу не з`явилися.

Дослідивши надані докази по справі, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та про наявність правових підстав для задоволення судом позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України і інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Право людини на житло є однією із найважливіших соціальних цінностей, невід`ємним правом кожної людини, яке закріплене в ст. 47 Конституції України.

Право на житло тісно пов`язане з обов`язками інших осіб і державних органів щодо створення відповідних умов, охорони захисту й відтворення житлових прав людини. Конституція України покладає на державу обов`язок створювати умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Стаття 47 Конституції України встановлює, що кожний громадянин України має право на житло.

Статтею 48 Конституції України проголошено, що кожний має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає харчування, одяг, житло.

Позивачу, як військовослужбовцю та учаснику бойових дій (учаснику АТО), який потребує соціального захисту від держави, житло надається державою безкоштовно.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно ч.1 статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист ійськовослужбовців та членів їх сімей - держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та законами України.

Стаття 25 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на такий житловий рівень, який включає і житло.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у травні 1996 року позивач ОСОБА_1 був призваний до Збройних сил України Олександрівським РВК Кіровоградської області на надстрокову службу, а вже з червня 1996 по травень 1997 року навчався в 323 школі прапорщиків м. Миколаїв. Підчас проходження військової служби в звані прапорщика при військовій частині НОМЕР_2 м. Кривий Ріг в період з травня 1997 року по вересень 2001 року, Позивачу прапорщику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення військової частини, було виконавчим комітетом Центральної Міської районної ради народних депутатів м. Кривий Ріг, видано ордер № 34/34, сім`я, яка складається з 3 (трьох) чоловік, на право зайняти 2 комн, загальною площею 36.0 в.м в квартирі АДРЕСА_1 . В даному гуртожитку Позивач ОСОБА_1 проживає безперервно з 11 лютого 1999 року і до даного часу разом із сім`єю складом 4 (чотири) чоловіки.

Позивачем 22 жовтня 2002 року по прибутті до військової частини 21 полігон, як особою, яка потребує поліпшення житлових умов разом із сім`єю, був написаний рапорт на ім`я начальника полігону (командира в/ч) та зарахований на квартирний облік.

27 жовтня 2003 року позивач прибув до нового місця проходження військової служби, військової частини НОМЕР_1 м. Кривий Ріг і на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 м. Кривий Ріг написаний рапорт про постановку його на квартирний облік при в/ч НОМЕР_1 , як особу, яка потребує поліпшення житлових умов разом із сім`єю у складі 4 чоловіка.

Судом встановлено, що на момент постановки на квартирний облік позивача ОСОБА_1 діяв Наказ Міністра оборони України № 20 від 03.02.1995 року «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», відповідно до п. 37 якого було передбачено, що військовослужбовці, які перебувають на квартирному обліку, при звільненні з військової служби у запас чи відставку, за станом здоров`я, тощо, залишаються на квартирному обліку до одержання житла у військовій частині і квартино-експлуатаційних частинах районів та користуються правом на позачергове одержання житла.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , під час проходження військової служби в Збройних силах України в в/ч НОМЕР_1 м. Кривий Ріг, приймав участь в антитерористичних операціях на Донбасі в військовій частині польова пошта НОМЕР_3 , в зв`язку з чим отримав статус учасника бойових дій, посвідчення учасника бойових дій від 25.01.2016 року серія НОМЕР_4 .

Отримавши статусу учасника бойових дій, позивач ОСОБА_1 подав рапорт до військової частини НОМЕР_1 про зарахування його в першочергову чергу на полібшення житлових умов, як учасника бойових дій (учасника АТО) і на засіданні житлової комісії в/ч, НОМЕР_1 м. Кривий Ріг, відповідно п.14 ст. 12 розділ 3 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року (зі змінами від 14.05.2015 р.), житловою комісією було прийняте рішення, зарахувати старшого прапорщика ОСОБА_1 в першочергову чергу осіб, які потребують полібшення житлових умов з 10.02.2016 року.

Судом встановлено, доведено та підтверджено сторонами у справі, що позивач ОСОБА_1 , під час перебування на військовій службі у Збройних силах України, перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 м. Кривий Ріг з 22 жовтня 2002 року по 04 липня 2018 року. Постійного житла чи компенсації за постійне житло за час служби не одержував.

Судом встановлено, що наказом ТВО Командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2017 року № 215, позивача старшого прапорщика ОСОБА_1 , командира взводу матеріального забезпечення механізованого батальйону звільнено в запас відповідно до частини восьмої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пункт 1 підпункт «ї» (які в особовий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту який закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу), з правом носіння військового одягу, з 31 грудня 2017 року виключити із списків особового складу частини.

На час звільнення позивач старший прапорщик ОСОБА_1 має календарний строк військової служби (вислуга років) в Збройних силах України після звільнення, який складає 23 (двадцять три) роки, 06 (шість) місяців, 27 (двадцять сім) днів, а загальна вислуга з врахуванням пільги (один місяць за три місяці) складає 28 (двадцять вісім) років, 2 (два) місяці, 23 (двадцять три) дні.

Суд встановив, що після звільнення з військової службу у Збройних силах України, позивач ОСОБА_1 став на облік в Саксаганському РВК м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з 22.01.2018 року та подав рапорт про призначення йому пенсії за вислугою років, а також 15.03.2018 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 подав рапорт про залишення його на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 м. Кривий Ріг.

На підставі поданого позивачем рапорту до військової частини НОМЕР_1 про залишення на квартирному обліку, старшого прапорщика ОСОБА_1 на засіданні житлової комісії в/ч НОМЕР_1 м. Кривий Ріг, яке відбулось 31.03.2018 року було прийняте рішення, залишити старшого прапорщика ОСОБА_1 на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 , складом сім`ї 4 чоловік, у загальній черзі з 22.10.2002 року та у черзі на в першочергове отримання житла з 10.02.2016 року, до отримання постійного житла або грошової компенсації за належне для отримання житлового приміщення складом сім`ї чотири особи, протокол № 3 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 31 березня 2018 року.

В судовому засіданні при дослідження доказів судом було встановлено, що на підставі листа Квартирно експлуатаційного відділу м. Дніпро від 31.05.2018 року № 77/кр (вх. № 4 від 23.06.2018 року), житловою комісією військової частини НОМЕР_1 , було прийняте рішення, яке затверджене командиром військової частини НОМЕР_1 , зняти з квартирного обліку у військовій частині НОМЕР_1 старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 , складом сім`ї чотири особи та зобов`язати старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 здати службове житло у гуртожитку, витяг з протоколу № 10 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 04 липня 2018 року.

Судом встановлено, що житлова комісія військовій частині НОМЕР_1 не скасувавши параграф 3 протоколу № 10 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 04 липня 2018 року, на засіданні житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 03 серпня 2018 року, протокол № 12, приймає нове рішення викласти рішення доповнити параграф 3 протоколу №10 від 04.07.2018 р. Викласти рішення, визначені в пунктах 1.3,1.4,1.5 в наступній редакції:

1.4. На підставі п. 2.16, 2.18 наказу Міністра оборони України від 30.11.2011 року № 737 та витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2018 року № 215, у зв`язку з звільненням з військової служби у запас відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пункт 1 підпункт «ї» (які в особовий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військової службу за контрактом і строк контракту якого закінчився, та військовослужбовець не висловили бажання продовжити військову службу виключити зі списків громадян, що потребують полібшення житлових умов виключити, зі списків на отримання постійного житла у військовій частині НОМЕР_1 , виключити зі списків осіб, що мають право на першочергове одерження житлових приміщень, старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 сім`ї чотири особи:

- ОСОБА_1 1974 р.н.

- ОСОБА_3 -1972 р.н. дружина;

- ОСОБА_2 - 1996 р.н. син;

- ОСОБА_4 2003 р.н. дочка.

Видати старшому прапорщику запасу ОСОБА_1 перший примірники його облікової справи, довідки встановленої форми про перебування його на квартирному обліку та забезпеченість службовим житлом у гуртожитку від Міністерства оборони України, перший та другий примірники картки обліку. Зобов`язати старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 здати службове житло у гуртожитку , що підтверджується витягом з протоколу засідання житлової комісії НОМЕР_1 м. Кривий Ріг

При цьому той факт, що засідання житлової комісії А 3283 від 04 липня 2018 року та засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 03 серпня 2018 року проводилося без присутності звільненого з військової служби ОСОБА_1 , представниками відповідача військова частина НОМЕР_1 не заперечували та не оспорюється, доказів того, що позивач ОСОБА_1 викликався (повідомлявся) про таке засідання суду також надані до суду не були.

Не заперечується відповідачами обставина, що позивач ОСОБА_1 не забезпечений житлом для постійного проживання та є таким, що потребував та потребує поліпшення житлових умов, як учасник бойових дій та військовослужбовець, який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , який був взятий на квартирний облік за місцем служби, що не суперечить вищенаведеним вимогам ч.1 ст. 37 Житлового кодексу УРСР.

Судом в судовому засіданні встановлено, що Позивач наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2017 року звільнений з військової служби та виключений із списків особового складу військової частини, знятий зх котвого забезпечення з 01 січня 2018 року. В наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2017 року вказано, що забезпечений службовоим житлом за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач звільнений з військової служби та вийшов на військову пенсію з вислугою 23 календарних роки 6 місяців, а тому суд вважає, що на Позивача поширюється дія ст. 37 Житлового кодексу УРСР та п. 29 Постанови Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», а з цього слідує, що за Позивачем після звільнення з військовоої служби зберігається право перебувати на квартирному обліку за місцем військової служби в зв`язку з виходом його на пенсію.

Відповідно до ст. 37 Житлового кодексу УРСР особи, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв`язку з виходом на пенсію, ставлять на облік так само як і тих хто безпосередньо працює на підприємстві.

Відповідно до п. 29 Постанови Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», яка є чинною, право громадянина перебувати на квартирному обліку за місцем попередньої роботи зберігається у випадку виходу на пенсію.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на цей час не перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 , що у судовому засіданні не заперечувалося представником військової частини НОМЕР_1 , а житлова справа, яка є документом строгої звітності, та відповідальність за її збереження несе військова частина та житлові комісії військових частин в даний час знаходиться на обліку та зберігані у військовій частині НОМЕР_1 .

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що дії житлової комісієї військової частини НОМЕР_1 та командира військової частини НОМЕР_1 м. Кривий Ріг, який затвердив рішення житловоїх комісії щодо зняття учасника бойових дій старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 разом із сім`єю складом чотири чоловіка з квартирного обліку у військовій частині НОМЕР_1 та здати йому службове житло у гуртожитку, є незаконе, не обґрунтоване та протирічить нормам Конституції України, Законам України та іншим нормативно-правовим актам України та не базується на нормах міждународного права та є таке, що грубо порушують права Позивача та його членів сім`ї на житло, як громадянин України, учасника бойових дій та військовослужбовця, які гарантовані йому та членам його сімї державою (Конституція України, Житловий кодекс УРСР, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та наказом МО України № 20 від 03.02.95 р., наказом МО України 06.10.06 р. №577.

Судом встановлено, що на момент постановки на квартирний облік діяв Наказ Міністра оборони України № 20 від 03.02.1995 року «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», відповідно до п. 37 якого було передбачено, що військовослужбовці, які перебувають на квартирному обліку, при звільненні з військової служби у запас чи відставку, за станом здоров`я, тощо, залишаються на квартирному обліку до одержання житла у військовій частині і квартино-експлуатаційних частинах районів та користуються правом на позачергове одержання житла.

Відповідно ч.3 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" - військовослужбовцям, які вступили на військову службу за контрактом відповідно до частини четвертої статті 20 або продовжили військову службу за контрактом відповідно до частини десятої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", жилі приміщення надаються позачергово за рахунок військових формувань за місцем проходження військової служби.

Судом встановлено, що на час постановки позивача ОСОБА_1 на квартирний облік 22 жовтня 2002 року, діяло «Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», затверджене наказом Міністра оборони України від 03.02.1995 №20, яким, було встановлено порядок забезпечення жилими приміщеннями осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та військової служби за контрактом, військовослужбовців-жінок та працівників (не військовослужбовців) Збройних Сил України.

Згідно «Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», затверджене наказом МО України N 20 від 03 лютого 1995 р. /далі Положення/ відповідно до пункту 13 цього Положення військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та КЕЧ району до отримання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті:

- поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала необхідність для надання іншого жилого приміщення;

- при переміщенні військовослужбовця до нового місця служби у інший населений пункт;

- при засудженні військовослужбовця до позбавлення волі на термін понад 6 місяців, крім умовного засудження;

- при наданні відомостей, що не відповідають дійсності та які стали основою для прийняття на облік або неправомірних дій командування при вирішенні питання про прийняття на облік.

Відповідно до пункту 37 цього Положення затвердженого наказом МО України N 20 від 03 лютого 1995 р. військовослужбовці, які перебувають на квартирному обліку, при звільненні з військової служби у запас чи відставку за віком, за станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами у разі неможливості використання на службі залишаються на квартирному обліку до одержання житла у військовій частині (у випадку її розформування - військових комісаріатах) і КЕЧ районів та користуються правом на позачергове одержання житла.

Наказом Міністра оборони України від 6 жовтня 2006 року N 577 затверджена «Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень», згідно якого наказ МО України N 20 від 03 лютого 1995 року втратив чинність.

Згідно «Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень» затвердженої наказом Міністра оборони України від 6 жовтня 2006 року N 577 відповідно до пункту 1.4. цієї Інструкції військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності Законом України від 24 червня 2004 року N 1865-IV ( 1865-15 ) "Про внесення змін до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", забезпечуються житловими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.

Наказ Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за №24/20337, яким було затверджено «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» та скасовано наказ Міністра оборони України від 6 жовтня 2006 року N 577 про затвердження «Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень» який втратив чинність.

Згідно п. 2.17 Наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за №24/20337, яким затверджено «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» (Із змінами і доповненнями, внесеними наказами Міністерства оборони України від 12 лютого 2013 року N 91, від 17 травня 2013 року N 322), військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, за неможливості використання на військовій службі, а також після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання житла. Відповідно до пункту 1.4. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за №24/20337 - військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Відповідно до пункту 2.16. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 - військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням ЗС України, зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання жилого приміщення.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за №24/20337, військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, за неможливості використання на військовій службі, а також після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання житла.

Судов встановлено, що наведені норми Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (Наказ Міністерства оборони № 91 від 12.02.2013 № 322 від 17.05.2013 від 30.11.2011 № 737) не передбачали підстав для зняття Позивача на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення у запас у зв`язку з закінченням строку дії контракту та наявністю в нього більше лише 23 років календарної вислуги.

Наказом Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401 «Про затвердження Змін до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затверджені Зміни до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (зі змінами), виклавши дану Інструкцію в новій редакції.

Згідно п.1.4. наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» (нова редакція згідно Наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401), військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до 1 січня 2005 року (набрання чинності Законом України від 24 червня 2004 року № 1865-IV Про внесення змін до статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей), забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку - без врахування вислуги на військовій службі.

Згідно п.2.16. наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» (нова редакція згідно Наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401), військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням ЗС України, зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання жилого приміщення.

Згідно з п. 2.18 Інструкції №737 від 30.11.2011 року військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби) у разі: поліпшення житлових умов у випадках, передбачених законодавством, за місцем перебування на квартирному обліку, унаслідок чого зникла потреба в наданні жилого приміщення; отримання за рахунок житлових фондів МО України жилого приміщення для постійного проживання; переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт; звільнення з військової служби за підставами, не зазначеними в абзаці першому пункту 2.16 цього розділу; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік або неправомірних дій посадових (відповідальних) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік; звільнення в запас або відставку до досягнення 20 років вислуги на військовій службі особами, які зараховані на облік після 1 січня 2005 року (крім випадків, вказаних у пункті 2.17 цього розділу); обрання для постійного місця проживання іншого населеного пункту особами, які звільнені у запас або у відставку; в інших випадках, передбачених законодавством. Військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, виключаються зі списків осіб, що мають право першочергового та позачергового одержання жилих приміщень, у разі якщо вони були необґрунтовано включені до цих списків або втратили право на отримання жилого приміщення в пільговому порядку. Рішення про зняття з обліку та виключення зі списків осіб, що мають право першочергового та позачергового одержання жилих приміщень, приймається житловою комісією військової частини, яка зарахувала військовослужбовця на облік, або її правонаступником. Рішення письмово доводиться до відома військовослужбовця у пятнадцятиденний строк із зазначенням причин зняття з обліку.

Судом встановлено, що позивач був зарахований на квартирний облік осіб, потребуючих поліпшення житлових умов - 22.10.2002 року, при звільнені мав вислугу років (який учасник бойових дій (учасник АТО)), в календарному обчисленні складає 23 (двадцять три) роки, 06 (шість) місяців, 27 (двадцять сім) днів, а загальна вислуга з врахуванням пільги (один місяць за три місяці) складає 28 (двадцять вісім) років, 2 (два) місяці, 23 (двадцять три) дні. Позивач старший прапорщик ОСОБА_1 , учасник бойових дій, після звільненння з лав Збройних сил України висловив бажання продовжити військову службу і з 29.10.2018 року був призваний до лав Збройних сил України в військову частину НОМЕР_1 , в якій в даний час проходить військову службу в званні старшого прапорщика (а.с. ..). Вислуга років позивача (який учасник бойових дій (учасник АТО)), в календарному обчисленні складає 23 (двадцять три) роки, 06 (шість) місяців, 27 (двадцять сім) днів, а загальна вислуга з врахуванням пільги (один місяць за три місяці) складає 28 (двадцять вісім) років, 2 (два) місяці, 23 (двадцять три) дні.

Судом встановлено, що позивач постійно проживав та зареєстрований в м. Кривий Ріг, в зв`язку з проходженням військової служби з травня 1996 року. А в гуртожитку військового містечка № НОМЕР_5 з 11.02.1999 року, за адресою: АДРЕСА_2 де проживає в даний час.

Судом не приймаються до уваги доводи представників відповідачів про відсутність підстав для залишення ОСОБА_1 разом із сім`єю на квартирний облік після звільнення з тих підстав, що старший прапорщик ОСОБА_1 був звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2017 року № 215, звільнено в запас відповідно до частини восьмої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пункт 1 підпункт «ї» (які в особовий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту який закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу), з 31 грудня 2017 року, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовець не досяг граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Частина 2 зазначеної статті регламентує підстави звільнення зі служби (у запас або у відставку) в залежності від категорії військовослужбовців. Відповідно до цієї норми закону звільнення зі служби проводиться, зокрема: а) військовослужбовців строкової служби, які вислужили встановлені строки служби, - на підставі Указу Президента України та на підставах, передбачених частиною восьмою цієї статті; б) військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Частина восьма статті 26 Закону регламентує звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку в районних (міських) військових комісаріатах та відповідних органах інших військових формувань.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 40 Житлового кодексу УРСР, громадян на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.

Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках:

1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення;

2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту;

3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР;

4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання;

5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

Житловий кодекс встановлює гарантію для осіб, що перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, про неможливість зняття їх з обліку до моменту одержання ними постійного жилого приміщення. Перелік випадків зняття громадян з квартирного обліку є вичерпним та обмежується правилами норми ч. 2 ст. 40 Житлового кодексу.

Виходячи з норм ст. 37,40 Житлового кодексу УРСР, суд вважає, що житлова комісія військової частини НОМЕР_1 незаконно, безпідставно та необгрунтовано прийняла рішення про зняття позивача (учасника бойових дій та військового пенсіонера) та його членів сім`ї з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Згідно п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 24.06.2004 року N 1865-IV, військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим законом, забезпечуються житловими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.

Згідно статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 24.06.2004 року N 1865-IV, військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим законом, забезпечуються житловими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.

Згідно п. 3 постанови Кабінетом Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (із зміна внесеним згідно з Постановою КМ N 331) від 11.04.2018) від 3 серпня 2006 року за N 1081 військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Згідно п. 30 постанови Кабінетом Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (із зміна внесеним згідно з Постановою КМ N 331від 11.04.2018) від 3 серпня 2006 року за N 1081 військовослужбовці знімаються з обліку у разі:

- поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в

наданні житла;

- засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк

понад шість місяців, крім умовного засудження;

- звільнення з військової служби за службовою невідповідністю,

- у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем;

- подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали

підставою для зарахування на облік;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Судом встановлено, що військова частина та житлова комісія військової частини НОМЕР_1 відповідно п. 30 постанови Кабінетом Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» не мала жодних законних підстав для зняття позивача з квартирнорго обліку разом із сім`єю.

Пункт 2.17 в початковій редакції «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженою наказом Міністра оборони №737 від 30.11.2011 року (далі Інструкція) прямо та зрозуміло визначав, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням ЗС України, зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів за неможливості використання на військовій службі, а також після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військові службі в календарному обчисленні, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання житла.

Згідно з абзацом 4 частини 1 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Пунктом 14 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", передбачено що учасники бойових дій та особи, прирівняні до них, мають право, зокрема, на першочергове забезпечення жилою площею, а у відповідності частини другої цієї ж статті, учасники бойових дій, які дістали поранення, контузію, травму або каліцтво під час участі в бойових діях чи при виконанні обов`язків військової служби, забезпечуються - протягом двох років з дня взяття на квартирний облік.

Згідно ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст. 2 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", - права та пільги не можуть бути скасовані без рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни передбачені законом, є недійсними.

Копія витягу з протоколу надсилається військовослужбовцю чи особі, звільнених з військової служби, питання яких розглядалося на засіданні, до КЕВ (КЕЧ) району та житлової комісії гарнізону в п`ятнадцятиденний строк з дня проведення засідання житлової кмісії.

Докази того, що витяги з протоколів були звільненому з військової служби ОСОБА_1 , до ОСОБА_5 та житлової комісії Криворіжкого гарнізону в п`ятнадцятиденний строк з дня проведення даних засідань, суду представником військової частини НОМЕР_1 надані не були.

Крім того, будь-яких належних і допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік внаслідок подання ним відомостей, що не відповідають дійсності, або неправомірних дій посадових (відповідальних) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік, відповідачами до суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

Також, на ухвалу суду про витребування у відповідача військова частина НОМЕР_1 , надати оригіналів та копій наказів, які можуть підтвердити факт місця знаходження членів житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 під час прийняття рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 4 липня 2018 року (протокол №10), від 3 сепня 2018 року (протокол №12) та їх підписання, військовою частиною не виконано і докази згідно ухвали суду до суду не надано.

Суд керуючись ст. ст. 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, ст.ст.3,10 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст. 2 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" вважає, що при внесені змін до Наказу Міністра оборони України №737 від 30.11.2011 року, яким затверджено «Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», було звужено зміст та обсяг існуючих прав і свобод військовослужбовців, які гарантовані військовослужбовцям державою, Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законм України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991року держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, працівників Збройних Сил України.

Згідно ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст. 2 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", - права та пільги не можуть бути скасовані без рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни передбачені законом, є недійсними.

Конституція України виділяє окрему категорію громадян України, які потребують в додаткових гарантіях соціального захисту із сторони держави. До такої категорії , відносяться громадяни, які в відповідності із ст.17 Конституції України знаходяться на службі в військових формуваннях і правоохоронних органах держави, забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну і інформаційну безпеку, а саме - в Збройних Силах України, поліції (міліції) та інших структурних підрозділах. (рішення Конституційного суду України від 06.06.99 р. №8-рп/99 по справі про пільги та від 20.03.02 р. № 5-рп/2002 по справі пільги, компенсації та гарантії).

Необхідність додаткових гарантій соціального захисту цієї категорії громадян підчас проходження служби, так і після її закінчення обумовлене тим, що служба в Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах пов`язана з ризиком для життя та здоров`я підвищеною вимогою до дисципліни, професійною придатністю, фізичних, вольових та інших якостей ( Рішення Конституційного суду України від 20.03.02 № 5-рп/2002 по справі відносно пільг, компенсацій та гарантій).

Частина п`ять ст.17 Конституції України покладає на державу обов`язок щодо соціального захисту не тільки військовослужбовців, а звільнених з військової служби та членів їх сімей.

Суд вважає, що військовослужбовців, які знаходилися та знаходяться на службі в військових формуваннях і правоохоронних органах держави, та віддано не жалкуючи свого здоров`я та життя, забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну і інформаційну безпеку, мають право на належний соціальний захист від держави.

А забезпечення військовослужбовців житлом є одним з найголовніших стимулів військової служби для кожного військовослужбовця.

У Конституції України, Україну проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов`язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

Всі державні органи, їх посадові особи та інші суб`єкти права повинні діяти в межах Конституції України та відповідно до законодавства України( ст.19 Конституції України).

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Відповідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України, не є вичерпаними, а тому при прийняті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Звуження змісту та обсягу прав, шляхом прийняття нових законів, внесення змін до чинного законів за ст. 22 Конституції України не допускається, а також сеперечати п.31 ст.85, п.19 ч.1, ст.92 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Статей 58 Конституції України встановлено, що Закони і інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони помягшують або скасовують відповідальність особи, а значить не поширюються на ті відносини які вже існували до моменту вступу його в юридичну силу.

Невиконання та зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свободі може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року за № 1-рп/99 зазначено, зокрема, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

Таку правову позицію Конституційний Суд України висловив також у рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної частини) та рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007р.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав і приймав рішення, у яких визнавав окремі положення законів України щодо зупинення або обмеження пільг, компенсацій і гарантій такими, що не відповідають Конституції України (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів), від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. .

Відповідно до Конституції України, соціальні права і гарантії населення не можуть обмежуватись, а закони та внесення змін до них не можуть скасовувати чи зупиняти положення інших законів які обмежують прав і сободи людини. Верховна Рада України приймаючи закони України немає повноважень зупиняти дію інших законів, без відповідної матеріальної компенсації, що є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ст. 63 Закону України «Про Конституційний суд України», рішення Конституційного суду України є остаточним та не підлягають оскарженню.

Згідно ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст. 2 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", - права та пільги не можуть бути скасовані без рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни передбачені законом, є недійсними.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на засіданнях житлової комісії в/ч НОМЕР_1 було прийнято рішення, а командиром військової частини НОМЕР_1 м. Кривий Ріг, витяг з протоколу № 10 від 04 липня 2018 року та витяг з протколу № 12 від 03 серпня 2018 року засідання житлова комісія військової частини НОМЕР_1 , зобов`язати старшого прапоршика ОСОБА_1 здати службове житло в гуртожитку.

Позивач в позовній заяві посилається на те, що дане рішення житлової комісії та командира військової частини НОМЕР_1 м. Кривий Ріг в частині зобов`язати старшого прапоршика ОСОБА_1 здати службове житло в гуртожитку є незаконним, та таким, що прийнято з порушенням Конституції України, Житлового Кодексу УРСР, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (ст. 5, 6), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших нормитивно правових актів України.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази по справі, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи в частині що стосується рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 зобов`язати старшого прапоршика ОСОБА_1 здати службове житло в гуртожитку, дійшов висновку, що позов Позивача ОСОБА_1 є обґрунтованим та про наявність правових підстав для задоволення судом позову в даній частині, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , який є учасником бойових дій, 31 грудня 2017 року був звільнений з військової служби і 01 січня 2018 року знятий з котлового забезпечення.

Позивач старший прапорщик ОСОБА_1 , учасник бойових дій, висловивши бажання продовжити військову службу, з 29.10.2018 року був призваний до лав Збройних сил України в військову частину НОМЕР_1 , в якій в даний час проходить військову службу в званні старшого прапорщика.

Судом на підставі письмових доказів встановлено, що у гуртожитку у квартирі АДРЕСА_3 , на час розгляду цивільної справи зареєстровані та проживають учасник бойових дій, військовослужбовець старший прапорщик ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 -1972 року народження, син ОСОБА_2 - 1996 р.н., який є учасником бойових дій та військовослужбовцем за контрактом та дочка ОСОБА_4 2003 року народження.

Позивач в даний час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Криворожкого гарнізону, має статус учасника бойових дій (учасник АТО, посвідчення серія НОМЕР_4 видане управлінням персоналу штабу військовї частин НОМЕР_6 від 25 січня 2016 року).

Суд вважає, що житлова комісія та командир військової частини НОМЕР_1 при прийнятті рішення зобов`язати старшого прапоршика ОСОБА_1 здати службове житло в гуртожитку, порушили ст.ст. 47,48, Конституцію Укарїни та статті 9,42,64,65, 124,125 ЖК УРСР, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тим саме порушили права позивача на житло.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Гарантією забезпечення в Україні конституційного права на житло, регламентованого ст. 48 Конституції України, є участь держави у наданні нею житла громадянам, які потребують соціального захисту.

Пунктом 14 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", передбачено що учасники бойових дій та особи, прирівняні до них, мають право, зокрема, на першочергове забезпечення жилою площею, а у відповідності частини другої цієї ж статті, учасники бойових дій, які дістали поранення, контузію, травму або каліцтво під час участі в бойових діях чи при виконанні обов`язків військової служби, забезпечуються - протягом двох років з дня взяття на квартирний облік.

Відповідно ч.1 статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей - держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Згідно із статтею 2 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. - „ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, сім`ї військовослужбовців.

За нормою ст. 125 ЖК УРСР виселення з службового приміщення без надання іншого жилого приміщення проводиться не тільки у випадку, коли сам наймач службового житла відноситься до осіб, вказаних в ст. 125 Житлового кодексу України, але і тоді, коли у складі членів його сім`ї є такі особи.

А в складі сім`ї Позивача ОСОБА_1 є син ОСОБА_2 - 1996 р.н., який є військовослужбовцем за контрактом, учасник бойових дій.

Громадяни, які мешкають у службових жилих приміщеннях, та пропрацювали на підприємстві (установі, організації), що надало їм службове жиле приміщення, не менше як 10 років не можуть бути виселені з нього без надання іншого жилого приміщення (ст. 125 ЖК УРСР). Позивач до звільнення та виходу на пенсію прослужив в Зройних силах України більше 23 календарних років. З 29 жовтня 2018 року Позивач поновився на військовій службі.

Крім того, гарантії, визначені положеннями ЖК Української РСР щодо неможливості виселення особи без надання іншого жилого приміщення, законодавцем встановлені з метою недопущення позбавлення особи єдиного житла.

Відповідно до п. 8 ст. 42 Житлового кодексу УРСР - офіцерів, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил СРСР і прирівняних до них осіб, звільнених з дійсної військової служби у відставку або в запас, а також осіб, які проживають разом з ними, виселяють з займаних ними жилих приміщень у військових містечках з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 зазначено, що оскільки в силу статті 125 ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.

В листі від 26.05.2001 року "Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (житлове право), відповідно до якої, при застосуванні cт. 125 ЖК у справах про виселення зі службових жилих приміщень і гуртожитків слід мати на увазі, що до учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували в діючій армії і не можуть бути виселені зі службового жилого приміщення й гуртожитку згідно зі статтями 124, 132 ЖК без надання іншого приміщення, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (ст. 5, 6) відніс і осіб, які брали участь у виконанні бойових завдань у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань усіх видів і родів Збройних Сил діючої армії (флоту), партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і в мирний час. Тому виселення громадян, віднесених у встановленому порядку до учасників бойових дій у зазначених справах має провадитися з урахуванням положень cт. 125 ЖК.

Суд вважає, що виселення учасника бойових дій та сім`ї військовослужбовців без надання іншого жилого приміщення не відповідає нормам ч. 1 ст. 125 ЖК УРСР, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", ст.ст.5,6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» порушує їх права, є непропорційним та не може бути застосовуваним.

Виселення позивача ОСОБА_1 разом із сім`єю без надання іншого жилого приміщення не відповідає ст.ст.17,47,48,64 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст.124,125,132 ЖК УРСР, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", та порушує права Позивача та членів його сім`ї, є непропорційним та не може бути застосовуваним та є підставою для скасування рішення житлової комісії.

Суд приходить до висновку, що враховуючи норми ст.ст.17,47,48,64 Конституції України, ст.ст. 9,42,643,124,125,132 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 5.6, 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, ст.ст. 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Постанову Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» у житлової комісії військової частини НОМЕР_1 небуло законних підстав приймати рішення, яке зобов`язує старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 здати службове житло у гуртожитку.

Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Відповідно п. 1 ст. 10 Цивільно процесуального кодексу України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно п. 2 ст. 10 Цивільно процесуального кодексу України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно п. 3 ст. 10 Цивільно процесуального кодексу України, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно п. 4 ст. 10 Цивільно процесуального кодексу України, 4. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно п. 6 ст. 10 Цивільно процесуального кодексу України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Відповідно п. 7 ст. 10 Цивільно процесуального кодексу України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Відповідно п. 8 ст. 10 Цивільно процесуального кодексу України, у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 1 Першого протоколу), ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року визначено: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Практика Європейського суду з прав людини (справи: Бакай та інші проти України, Войтенко проти України, Деркач та Палек проти України, Дубенко проти України, Жовнер проти України, Іванов проти України, Кацюк проти України, Михайленки та інші проти України, Півень проти України, Шаренок проти України, Шмалько проти України) визначає, що держава не може відмовитись від виконання своїх зобов`язань відносно фізичної особи або групи фізичних осіб оперуючи законами або посилаючись на фінансові труднощі. При цьому, терміни "майно" та "власність" Європейський суд з прав людини поширює на всі безумовні права, які може довести особа, включаючи претензії, в основі яких лежить контракт або договір, а також окремі економічні і соціальні виплати, які пов`язані з публічним правом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини": "Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права".

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК (ст. 3 ЦПК), вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК (ст. 10 ЦПК), а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

При розгляді справи, суд враховує, що з часу внесення позивача ОСОБА_1 до першочергової черги на поліпшення житлових умов /10.02.2016 року/ та протягом розгляду судової справи, позивач позбавлений свого конституційного права, передбаченого ч. 4 ст. 14 Конституції України, відповідно до якої, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України, а також членів їх сімей.

Суд також враховує, що перебування позивача ОСОБА_1 на квартирному обліку та забезпечення його, як учасника бойових дій, військовослужбовця та членів його сім`ї жилими приміщеннями для постійного проживання регулюється Конституцію України, Житловим кодексом УРСР, статею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та наказами Міністра оборони України, які прийняті у відповідності до Конституції та Законів України.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Це зобов`язує суди при розгляді конкретних справ керуватись насамперед нормами Конституції України.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст. 22 Конституції закріплені в ній права і свободи людини й громадянина не є вичерпними.

Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов`язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Частина п`ять ст.17 Конституції України покладає на державу обов`язок щодо соціального захисту не тільки військовослужбовців, а звільнених з військової служби та членів їх сімей.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд застосовуючи положення Конституції та законів України ураховує цілі та намір законодавця, інтерпретувати його, виходячи з принципу верховенства права вважає, що позивачу ОСОБА_1 , відповідно до ст.ст.22,47,48,58 Конституції України, Житлового ст.ст. 37,39,40 Житлового кодексу УРСР, ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із змінами від 22.11.93 року, ст. 12 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", гарантовано право залишитися на квартирному обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби та залишитися проживати проживати у гуртожитку.

Суд виходячи з граматичного, логічного, історичного, цільового та системного тлумачень статей 1,8,17,19,22,47,48,58,64,68 Конституції України, ст. ст. 37,40….Житлового кодексу , статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших нормативно-правових актів про соціально-правовий захист військовослужбовців щодо забезпечення військовослужбовців житлом для постійного проживання, суд дійшов висновку, що вимоги позову ОСОБА_1 провизнання недійсним, скасування протоколу житлової комісії і рішення військової частини НОМЕР_1 про зняття його з квартирного обліку та про зобов`язання поновлення позивача разом із членами його сім`ї на квартирному обліку та в списках осіб які потребують полібшення житлових умов для отримання житла є обґрунтованими, військова частина НОМЕР_1 знявши позивача ОСОБА_1 з квартирного обліку діяла неправомірно, а тому порушене право позивача на отримання постійного житла підлягає захисту, шляхом поновлення його на квартирному обліку, а позовні вимоги підлягають задоволенню, так як є обґрунтовані та доведені в судовму засідані.

Отже, рішення житлової комісії вйськової части НОМЕР_1 , які були оформлені протоколами №10 від 04.07.2018 року та №12 від 03.08.2018 року, відповідно, які не базуються на нормах Конституції та законів України є протиправні, незаконні та порушують права позивача.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 1,6,8,17,19,22,47,48,55,58, 64,68 Конституції України, ст.ст. 1,12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; ст.5,6,12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із змінами від 22.11.93 року із змінами та доповненнями, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", пунктом 2,3 Протоколу № 4 до Конвенції «Про захист прав людини та основ них свобод», першим Протоколом до Конвенції «Про захист прав людини та основ них свобод» та статтею 25 Загальної декларації прав людини 1948 року, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 5, 15, 16 ЦК України, ст.ст.37,39,40,45 Житлового кодексу УРСР, Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою КМУ № 1081 від 03.08.2006 року, пунктом 29 Постанови Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», Положення про порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081, пунктами 2,5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України у від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», ст.ст.12, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, ст. ст. 10, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та Квартиро - експлуатаційного відділу м. Дніпро, про визнання недійсним, скасування протоколу житлової комісії і рішення військової частини НОМЕР_1 про зняття з квартирного обліку та про зобов`язання поновлення на квартирному обліку та в списках осіб які потребують полібшення житлових умов для отримання житла, - задовольнити.

Визнати протиправним рішення житлової комісії та командира військової частини НОМЕР_1 міста Кривий Ріг, яке оформлено протоколом №10 від 04 липня 2018 року та протоколом №12 від 3 серпня 2018 року про зняття старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 з квартирного обліку осіб які потребують полібшення житлових умов незаконним, недійсним та скасувати.

Зобов`язати житлову комісію та військову частину м. Кривий Ріг поновити старшого прапорщика ОСОБА_1 у черзі на поліпшення житлових умов за строками попередніх протоколів у загальній черзі з 22 жовтня 2002 року, у першочерговій черзі з 10 лютого 2016 року, командира військової частини НОМЕР_1 затвердити протокол засідання житлової комісії НОМЕР_1 про поновлення старшого прапорщика ОСОБА_1 у черзі на поліпшення житлових умов за строками попередніх протоколів у загальній черзі з 22 жовтня 2002 року, у першочерговій черзі з 10 лютого 2016 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 м. Кривий Ріг передати примірник облікової справи на поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 старшого прапорщика ОСОБА_1 , разом примірником Картки обліку та витяг із протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про поновлення старшого прапорщика ОСОБА_1 на квартирний облік у загальній черзі з 22 жовтня 2002 року, у першочерговій черзі з 10 лютого 2016 року до Квартирно-Експлуатаційного відділу м. Дніпро.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 передати витяг із протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про поновлення старшого прапорщика ОСОБА_1 із складом сім`ї 4 (чотири) чоловіка, на квартирний облік у загальній черзі з 22 жовтня 2002 року, у першочерговій черзі з 10 лютого 2016 року до житлової комісії Криворіжського військового гарнізону.

Зобов`язати Квартирно-Експлуатаційний відділ м. Дніпро прийняти від військової частини НОМЕР_1 примірник облікової справи на поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 , старшого прапорщика ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з примірником Картки обліку та витягом із протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про зарахування військовослужбовця на квартирний облік у загальній черзі з 22 жовтня 2002 року, у першочерговій черзі з 10 лютого 2016 року від житлової комісії військовій частині НОМЕР_1 .

Зобов`язати Квартирно-Експлуатаційний відділ м. Дніпро включити старшого прапорщика ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в узагальнений список військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які перебувають у загальній черзі на поліпшення житлових умов (одержання житла для постійного проживання) по Криворізькому військовому гарнізону з 22 жовтня 2002 року, у першочерговій черзі з 10 лютого 2016 року, включити до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень з 10 лютого 2016 року.

Звільнити ОСОБА_1 , який є учасником бойових дій (учасник АТО) від сплати судового збору під час розгляду цивільної справи, яка пов`язана з порушенням його прав.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М. В. Бутенко