Номер провадження: 22-ц/813/1153/20
Номер справи місцевого суду: 522/8157/18
Головуючий у першій інстанції Лічман Л.Г.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни про визнання виконавчого запису таким, що не підлягає виконанню, повернення стягнутого за виконавчим листом,

ВСТАНОВИВ:

11 червня 2018 року до Малиновського районного суду м. Одеси з Приморського районного суду м. Одеси за підсудністю надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій змінено (доповнено) підстави позову, у якій вона просила постановити рішення, яким визнати виконавчий напис № 10323, виданий 30.10.2017 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського (на теперішній час Дніпровського) міського нотаріального округу Бондар І.М, таким, що не підлягає виконанню та зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (на теперішній час Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») (далі - АТ КБ «ПриватБанк») повернути ОСОБА_1 стягнуті за вказаним виконавчим написом грошові кошти у сумі 7371,28 грн., шляхом стягнення цієї суми з ПАТ «КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що 15.02.2012 р. позивачем була підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та отримана банківська універсальна кредитна картка. Вимогу про дострокове погашення повної суми заборгованості за Овердрафтом, протягом 30 днів з моменту направлення банком вимоги позивач не отримував. 30.01.2017 р. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. був виданий виконавчий напис № 10323, яким встановлено стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 129029 грн. на користь ПАТ КБ «Приватбанк». А саме залишок заборгованості за кредитом 10727,57 грн., залишок заборгованості за відсотками 105700,94 грн., пеня та комісія 3600 грн., штраф 6001, 43 грн., що всього становить 126029 грн. 94 коп., а також витрати за вчинення виконавчого напису 3000 грн. Таким чином всього 129029 грн. 94 коп. Строк за який провадиться стягнення п`ять років сім місяців п`ятнадцять днів, а саме з 15.02.2012 р. по 30.09.2017 р. При зверненні банку до нотаріуса в розмір заборгованості включено і розмір пені, який заявником нараховано поза межами річного строку спеціальної позовної давності, а стягнення відсотків проводилось з порушенням трьохрічного строку позовної давності, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду України по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018р. Крім того, відповідно до ст. 88 «Про нотаріат» суму боргу не можна вважати безспірною, оскільки розрахунок заборгованості позивача перед банком не є підтвердженням такої безспірності заборгованості. Для вчинення виконавчого напису банком не було надано оригіналу анкети-заяви та посвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Крім того, АТ КБ «Приватбанк» списував кошти з кредитного рахунку позивача у період з 13.09.2017р. по 14.03.2018р., однак списання, проведені за час надання банком нотаріусу виписки рахунка боржника за договором № б/н від 15.02.2012 р. не відображені у цій виписці, а отже і у виконавчому написі нотаріуса. Таким чином сума списання склала 7596,68 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано виконавчий напис № 10323, виданий 30 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною таким, що не підлягає виконанню. Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 стягнуті за вказаним виконавчим написом грошові кошти у сумі 7371,28 гривні, шляхом стягнення цієї суми з АТ КБ «ПриватБанк». Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у сумі 1409 гривень 60 копійок.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що виконавчий напис був вчинений з суворим дотриманням ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1., 3.2. гл.16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на підставі наданих банком документів, що підтверджують безспірність заборгованість.

У судове засідання, призначене на 19 березня 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, заяви про відкладення розгляду справи від АТ КБ «ПриватБанк» до суду не надходило.

18 лютого 2020 року від приватного нотаріуса Дніпровського МНО Бондар І.М. надійшла заява про розгляд справи без її участі.

18 березня 2020 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 30 березня 2020 року.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанк № б/н від 15.02.2012р. ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» внаслідок чого просила оформити на її ім`я платіжну картку кредитку «Універсальна». (а.с. 16, 57)

ОСОБА_1 повідомлено, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг складають Договір про надання банківських послуг.

На підставі зазначеного, ОСОБА_1 отримала платіжну картку кредитку «Універсальна», з процентною ставкою 30%, з простроченою процентною ставкою 30%.

Відповідно до розділу 1 Умов та Правил, розміщених на web-сайті банку www.privatbank.ua, ці правила є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг Банком його Клієнтам.

Відносини між Банком та Клієнтом можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих угод або додаткових угод до цього договору, так і шляхом обміну інформацією узгодження по банківському обслуговуванню з Клієнтом через web-сайт банку (www.pb.ua або інший інтернет/SMS-ресурс, зазначений Банком).

Укладений договір дає підстави вважати його також і договором приєднання. Таким договором є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Із заявою вих. №б/н від 30.10.2017р. до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. звернулось ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за Кредитним договором щодо своєчасної сплати відсотків та погашення кредиту, боржнику було надіслано письмову вимогу про усунення порушень за Кредитним договором. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка Боржника на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на адресу боржника. Загальна сума заборгованості становить 126529 грн 94 коп., з урахуванням: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10727 грн. 57 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі 105700 грн. 94 коп.; заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3600 грн. 00 коп.; заборгованість за штрафом (фіксована частина) у розмірі 500 грн. 00 коп.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 6001 грн. 43 коп. Крім того, витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису 3000 грн. Строк, за який провадиться стягнення п`ять років сім місяців п`ятнадцять днів, а саме з 15.02.2012 р. по 30.09.2017 р. (а.с. 50)

До вказаної заяви додано Письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором №б/н від 15.02.2012р., адресовану АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 з вимогою стягнення боргу у загальній сумі 126529 грн. 94 коп. у зв`язку з невиконанням зобов`язань та вимогою дострокового повернення кредиту. Вказана письмова вимога датована 20 жовтня 2017 року (а.с. 54).

Відповідно до Виконавчого напису від 30.10.2017р. приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. запропоновано стягнути грошові кошти у сумі 129029 грн. 94 коп. з ОСОБА_1 , які є її боргом за Кредитним договором №б/н від 15.02.2012р., укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк»: залишок заборгованості за кредитом 10727,57 грн., залишок заборгованості за відсотками 105700,94 грн, пеня та комісія 3600 грн, штраф 6001,43 грн., що всього становить 126029 грн. 94 коп., а з врахуванням витрат у розмірі 3000 грн., пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, становить 129029 грн. 94 коп. (а.с. 10, 49, 61)

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус зобов`язаний: відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні за змістом положення містяться у пункті 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22.02.2012р. (далі Порядок).

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

При цьому пунктом 3.2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік).

Пунктом 7 Переліку документів передбачено, що для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, нотаріусу додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

В спірному виконавчому написі не зазначено на підставі яких матеріалів, що були представлені Банком, він був вчинений.

Надаючи оцінку діям АТ «КБ «ПриватБанк» щодо повідомлення боржника, необхідно зазначити наступне.

Направлення зазначеної вимоги банком на адресу ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , банк підтвердив описом цінного листа та квитанцією про сплату відправлення від 24.10.2017 р. у сумі 18,36 грн. (а.с. 55-56)

Представник позивача ОСОБА_1 категорично заперечує отримання письмової вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про усунення порушення.

Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 та членам її сім`ї відповідачами не надане у зв`язку з його відсутністю.

Однією з підстав для задоволення позовних вимог в цій частині є недотримання порядку вчинення виконавчого напису.

Отже, враховуючи, що АТ «КБ «ПриватБанк» не дотримано порядок вчинення дій та подачі документів для вчинення виконавчого напису, позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню з тих причин, що відповідачем порушено вимогу щодо безспірності заборгованості.

Щодо дотримання строків позовної давності, варто зазначити наступне.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане суд першої інстанції вірно відхилив аргументи відповідача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Щодо перебігу позовної давності за вимогами, що складаються із сукупності прострочених щомісячних зобов`язань.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право відповідача вважається порушеним з моменту порушення позивачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позивачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Крім того, у заяві представника АТ КБ «ПриватБанк» та виконавчому написі нотаріуса від 30.10.2017р. вказано, що стягнення проводиться за п`ять років сім місяців п`ятнадцять днів, що суперечить встановленим ст. 88 Закону України «Про нотаріат» умовам вчинення виконавчого напису, а саме, щодо того, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити пеню та штраф, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Зважаючи на те, що виник спір з приводу розміру заборгованості, з врахуванням застосування строку позовної давності, відсутня одна з основних умов для вчинення виконавчого напису, а саме безспірність заборгованості.

Така позиція відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018р.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині повернення стягнутих за виконачим написом грошових коштів суд першої інстанції правильно керувався наступним.

У відповідності до ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Після вчинення виконавчого напису нотаріуса з карткового рахунку ОСОБА_1 , починаючи з 13.10.2017р., автоматично списано 7096,68 грн. (350 + 1293,05 + 350 + 1251,37 + 350 + 11,59 + 1518,59 + 350 + 548,23 + 723,85 + 350).

Згідно листа Приватного виконавця Парфьонова Г.В. вих. №1021 від 24.04.2018р. повідомлено, що в ході проведення виконавчих дій по ВП55813047 станом на 24.04.2018р. з боржника стягнуто борг у сумі 274,60 грн. (а.с. 18)

Списання, проведені за час надання банком нотаріусу виписки рахунка боржника за договором № б/н від 15.02.2012 р. не відображені у цій виписці, а отже і у виконавчому написі нотаріуса. Таким чином сума списання склала 7096,68 грн., а з врахуванням витрат та проведення виконавчих дій становить 7371,28 грн. (7096,68+274,60). Вказані кошти підлягають поверненню позивачеві.

Суд першої інстанції вірно критично оцінював надані АТ КБ «ПриватБанк» для порівняння постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.05.2018 у справі № 307/1580/17, оскільки за матеріалами даної справи за угодою сторін подовжено строк позовної давності тривалістю 50 років. Правову позиція Верховного Суду України, викладену у постанові від 20.05.2015 р. № 6-158цс15 стосується прав на іпотечне майно.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції обґрунтовано керувався на ступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплаті підлягає судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України про «Державний бюджет на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1762 гривні.

Позивача було звільнено від сплати судового збору при поданні позовної заяви, а отже на підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави стягується судовій збір за дві позовні вимоги немайнового характеру, у загальному розмірі 1409 грн. 60 коп. (1762 х 0,4 х 2).

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що скаржник зазначає у апеляційній скарзі обґрунтування та посилання на норми права, які наведено в оскаржуваному рішенні.

Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1171 від 29.06.1999р. «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» визначено, що для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача стягувача про непогашення заборгованості.

Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 (яка набула чинності та є чинною донині) визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в тому числі в частині, доповнення Переліку новим розділом «2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями».

Таким чином, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1171 від 29.06.1999р. «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Отже, приватний нотаріус при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не враховувала обставини, що норми, які дозволяють вчиняти виконавчі написи по кредитним договорам, укладеним у простій письмовій формі, вже не чинні.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 березня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко