Номер провадження: 22-ц/813/2930/20
Номер справи місцевого суду: 520/6471/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Калашнікової О.І. 15 січня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики (а.с. 3-5).

В обгрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що 01 січня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 взяла в борг, а ОСОБА_2 передав в борг грошові кошти в сумі 20 000 доларів США. ОСОБА_1 зобов`язалась у термін до 01 лютого 2006 року повернути зазначену грошову суму ОСОБА_2 . У зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань ОСОБА_1 сторони продовжували термін дії договору позики декілька разів. Останній раз, 01 червня 2016 року, сторони домовились, що зобов`язання з повернення позики ОСОБА_3 виконає до 01 серпня 2016 року. 01 червня 2016 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв в борг, а ОСОБА_2 передав в борг грошові кошти в сумі 30 000 доларів США. ОСОБА_3 зобов`язався у термін до 01 січня 2017 року повернути зазначену грошову суму ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 свої зобов`язання за договорами позики не виконали, грошові кошти не повернули ОСОБА_2 , останні 6 місяців відповідачі уникають будь-якого спілкування.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року клопотання ОСОБА_2 було задоволено. Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 28 квітня 1994 року, шляхом заборони відчуження у будь-який спосіб до вирішення спору судом (а.с. 15).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 і з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 337 262 грн. 50 коп., де 1 317 500 грн. - сума боргу за договорами позики, 19 762, 50 грн 3% річних від сум боргу. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 і з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 8 320 грн. (а.с. 43-45).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2018 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (а.с. 166-170).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про захист порушеного права за договорами позики у 2017 році, тоді як строк виконання за борговими розписками сплив, відповідно, у 2006 році та 2012 році. Таким чином, позивач пропустив трирічний строк позовної давності за борговими розписками від 01 січня 2005 року та 29 січня 2009 року, що є підставою для відмови у задоволенні частини позовних вимог до апелянта ОСОБА_1 (а.с. 99-104).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції погодився з доводами позивачевої сторони про солідарний порядок стягнення боргу з відповідачів, тому як твердження позивача про використання одержаних за договором позики грошових коштів в інтересах сім`ї не спростовано

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 січня 2005 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 взяла в борг, а ОСОБА_2 передав в борг грошові кошти в сумі 20 000 дол. США. ОСОБА_1 зобов`язалась у термін до 01 лютого 2006 року повернути зазначену грошову суму ОСОБА_2

29 січня 2009 року ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взяли у борг, а ОСОБА_2 передав в борг грошові кошти в сумі 20 000 дол. США. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язались повернути вказані грошові кошти протягом трьох років ОСОБА_2

01 червня 2016 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв в борг, а ОСОБА_2 передав в борг грошові кошти в сумі 20 000 дол. США. ОСОБА_3 зобов`язався у термін до 01 січня 2017 року повернути зазначену грошову суму ОСОБА_2 .

Також, у той же день, 01 червня 2016 року, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали ще один договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв в борг, а ОСОБА_2 передав в борг грошові кошти в сумі 30 000 дол. США. ОСОБА_3 зобов`язався у термін до 01 січня 2017 року повернути зазначену грошову суму ОСОБА_2 .

Таким чином, розписки 01 січня 2005 року, 29 січня 2009 року та дві розписки від 01 червня 2016 року підтверджують факт укладення між сторонами договору позики та отримання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх.

Одночасно, колегія суддів не може погодитись із висновком суду про те, що у зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань ОСОБА_1 , сторони продовжували термін дії договору позики декілька разів, оскільки вказаний висновок грунтується виключно на твердженнях позивача, та не підтверджений жодним належним та допустимим доказом.

Як вбачається з текстів боргових розписок від 01 січня 2005 року, 29 січня 2009 року та двох розписок від 01 червня 2016 року, викладені у них обставини свідчать виключно про отримання боржниками від позивача грошових коштів із зобов`язанням повернути останні в обумовлені договорами строки. Умови вказаних договорів не містять посилання на продовження термінів дії раніше укладених договорів позики, у зв`язку із чим колегія суддів доходить до висновку, що розписки 01 січня 2005 року, 29 січня 2009 року та дві розписки від 01 червня 2016 року є окремими договорами позики, кожен з яких містить окремі суттєві умови, зокрема, щодо сум отриманих у позику грошей та терміни їх повернення.

Таким чином, оскільки апелянтом ОСОБА_1 не заперечується факт надання розпискок від 01 січня 2005 року та 29 січня 2009 року та отримання в борг грошей, і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погашення боргу, колегія суддів вважає, що позовні вимогиу цій частині є обґрунтованими.

Разом з тим, у заяві про перегляд заочного рішення та у апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ставить питання, поряд з безпідставністю позовних вимог до ОСОБА_1 за розписками від 01 червня 2016 року, відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності за розписками від 01 січня 2005 року та від 29 січня 2009 року.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як вбачається із змісту розписки від 01 січня 2005 року року, відповідач ОСОБА_1 зобов`язалась повернути позику до 01 лютого 2006 року.

Отже, починаючи з 01 лютого 2006 року, почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 01 лютого 2009 року.

Як вбачається із змісту розписки від 29 січня 2009 року року, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язались повернути позику протягом трьох років, тобто у строк до 29 січня 2012 року включно.

У даному випадку, починаючи з 29 січня 2012 року, почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 29 січня 2015 року.

З позовом ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції 02 червня 2017 року, тобто, з пропуском строку позовної давності за розписками від 01 січня 2005 року та від 29 січня 2009 року.

За таких обставин, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягення боргу за розписками від 01 січня 2005 року та від 29 січня 2009 року, необхідно відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року не оскаржував.

Також, колегія суддів вважає необгрунтованими вимоги позову щодо солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за розписками від 01 червня 2016 року, складеними між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за умовами якого ОСОБА_3 взяв в борг, а ОСОБА_2 передав в борг грошові кошти в загальній сумі 50 000 дол. США..

За змістом статті 65 СК України, укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Частиною 2 ст.73 Сімейного Кодексу України визначено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 03 травня 2018 року у справі №639/7335/15-ц.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Ознаками доказів є їх достовірність та достатність.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. ст. 79, 80 ЦПК).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що отримані в борг кошти ОСОБА_3 були витрачені саме в інтересах сім`ї, зокрема, на ведення спільного бізнесу, а тому колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю.

Надані у суді першої інстанції пояснення свідка ОСОБА_4 дружини позивача, колегія суддів не може вважати у якості належного доказу у справі, оскільки поясненнями свідка, яка також є зацікавленою особою у справі, не може бути підтверджені факти ведення спільного бізнесу боржниками, а також використання грошових коштів ОСОБА_3 саме у інтересах сім`ї.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вказані обставини виключають правову можливість солідарного стягнення боргу з з обох відповідачів.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 рокупідлягає скасуванню в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Отже, оскільки у позові до ОСОБА_1 відмовлено, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню у частині стягнення з останньої суми судових витрат, понесених позивачем.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та стягнення судових витрат.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та стягнення судових витрат- відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 жовтня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе