У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.10.2020 Справа №2-10491/10

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді В.М. Братасюка, за участю секретаря О.М. Лехан, представника заявника Руденка Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що частково не підлягає до виконання,-

в с т а н о в и в:

03 грудня 2010 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області стягнуто солідарно з ОСОБА_2 ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСибБанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 07.02.2007 року, сума якої, станом на 13.01.2010 року, складає 81 452 долара США 62 центів, що за курсом НБУ еквівалентно 651 490 гривень 84 копійки; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСибБанк» 120 гривень 00 копійок витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 1700 гривень 00 копійок держмита сплаченого при подачі позовної заяви.

На підставі зазначеного рішення стягувачу видано виконавчий лист № 2-10491/10 від 12 вересня 2011 року, який 14 січня 2015 року пред`явлено Публічним акціонерним товариством «УкрСибБанк» до виконання у Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві та 17 січня 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві Колодчукс С.В. було відкрито виконавче провадження №46027423 підставі зазначеного виконавчого листа №2-10491/10.

В подальшому постановою державного виконавця Святошинського РВ ДВС міста Києва Головно територіального управління юстиції у місті Києві Ковтун В.В. винесено постанову, якою постановлено, здійснювати відрахування із доходів ОСОБА_1 у відповідності до чинного законодавства у розмірі 20% від отриманої заробітної плати, щомісячно, до виплати загальної суми боргу.

Окрім того, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2011 року у справі №2-2961/11 з ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду (23.11.2011 р.) і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

У зв`язку із неналежним виконанням рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22 квітня 2011 року ОСОБА_3 звернулася до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, з заявою про відкриття виконавчого провадження та стягнення аліментів в примусовому порядку.

Державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лазюком Д.М. відкрито виконавче провадження №60619763 на підставі виконавчого листа від 11 листопада 2019 року, №2-2961/11, виданого Голосіївським районним судом міста Києва та винесено постанову про здійснення відрахування із доходів у відповідності до чинного законодавства у розмірі 70%, з яких 1/2 частини всіх доходів поточні аліменти, інше - борг, який нараховувати з 21.03.2011року по дату отримання постанови.

На адресу суду надійшла заява представника відповідача про визнання виконавчого листа №2-10491/10, виданого 12.09.2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, таким, що не підлягає до виконання в частині стягнення (відрахування) з заробітної плати ОСОБА_1 . В обґрунтування якої зазначено, що заробітна плата, яку отримує ОСОБА_1 є єдиним джерелом його доходу, а відрахування з неї, які здійснюються на підставі ВП №60619763 та ВП № 46027423, що складають в сумі 90% відрахувань, позбавляє його засобів для існування та значно перевищують граничні норми відрахувань з заробітної плати, встановлені ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

З огляду на таке, на переконання заявника, виконавчий лист №2-10491/10, виданий 12 вересня 2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області має бути частково визнаний таким, що не підлягає до виконання, а саме в частині стягнення (відрахування) з заробітної плати ОСОБА_1 .

Згідно ст. 432 ЦПК України, Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Суд наголошує, що спірний виконавчий лист №2-10491/10, виданий 12 вересня 2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, не видавався помилково, рішення суду не було виконане в добровільному порядку.

Єдиною підставою для визнання виконавчого листа №2-10491/10 таким, що не підлягає виконанню, є дії державного виконавця з примусового виконання виконавчого листа №2-10491/10 про стягнення кредитної заборгованості та виконавчого листа №2-2961/11 про стягнення аліментів, шляхом звернення стягнення на доходи ОСОБА_1 , проте така позиція не відповідає вимогам чинного законодавства України та не може бути підставою для часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, на підставі нижче викладеного.

Згідно з правовою позицією, висловленого Верховним Судом в складі Другової судової палати КЦС у справі №641/7824/18, від 22.04.2020 року,

«Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.»

Відтак, хоча за заявою відповідача розглядається питання, пов`язане з виконанням судового рішення в цивільній справі (Розділ VI ЦПК України), а не в порядку судового контролю за виконанням судового рішення (Розділ VIІ ЦПК України), таке основоположне завдання цивільного судочинства, як ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, є спільним в обох згадуваних процесуальних формах.

Відповідно до ч.1,2 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

За таких обставин, рішення суду повинно бути обов`язково виконано в повному обсязі відповідно до ст. 129-1 Конституції України, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою закріплено право на справедливий суд.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Суд наголошує, що необхідною умовою судового захисту має бути не лише можливе порушення закону, а й доведення належними, допустимими та достатніми доказами порушення, невизнання чи оспорювання права чи інтересу заявника в даному випадку боржника у виконавчому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа №2-10491/10, виданого 12.09.2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, таким, що не підлягає до виконання в частині стягнення (відрахування) з заробітної плати - не підлягає до задоволення, оскільки судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що зазначений виконавчий лист не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», процесуальні підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відсутні, крім того заявником не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу з метою доказування яке саме право чи інтерес відповідача порушується, не визнається або оспорюється існуванням виконавчого документа, як і незрозуміло суду, в чому існуватиме ефективний захист і якого саме інтересу як боржника, в разі задоволення його заяви, (!) в той час як фактично боржник у виконавчому провадженні незгоден саме із діями державного виконавця щодо обчисленням розміру відрахувань із заробітної плати.

З огляду на наведене, керуючись ст. 432, 353 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа №2-10491/10, виданого 12.09.2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, таким, що не підлягає до виконання в частині стягнення (відрахування) з заробітної плати - відмовити.

Ухвала набирає законної сили через п`ятнадцять днів з дня складання повного тексту якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, визначеному ті. 15.5 Розділу «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня складання повного тексту, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк