П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2020 року м. Київ

Справа №759/22044/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

учасники справи: позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Шум Л.М. 20 лютого 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

Справа №759/22044/19
№ апеляційного провадження:22-ц/824/7240/2020
Головуючий у суді першої інстанції:Шум Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 р. позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів .

Обґрунтовуючи позов, посилався на те, що в період з 2007 р. по 2013 р. він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою, у період якого у сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Після припинення спільного проживання з відповідачем, дитина деякий час проживала з матір`ю, позивач допомагав в утриманні та вихованні доньки. З серпня 2019 р. дитина проживає з батьком, повністю знаходиться на його утриманні. Впродовж останніх чотирьох місяців відповідач батьківського обов`язку щодо утримання та виховання дитини не виконує. Оскільки відповідач є працездатною, має стабільний дохід, а тому зобов`язана сплачувати аліменти на утримання дитини. З огляду на викладене, позивач просив стягнути з відповідачки аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення донькою повноліття.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення були неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; невірно встановлені фактичні обставини справи.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції в своєму рішення зазначив про те, що акт від 22 жовтня 2019 року, наданий позивачем на підтвердження факту проживання дитини з позивачем не є належним доказом. Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги докази, надані позивачем до позовної заяви та не дав їм належну оцінку, а отже порушив принцип змагальної сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.10/.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд ураховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, позивач посилався на те, що дитина проживає з ним. В якості підтвердження даної обставини, надав акт від 22.10.2019, затверджений майстром технічної дільниці. Проте, даний документ, в силу ст. 77 ЦПК України, не є належним доказом та не підтверджує обставини спільного проживання дитини з батьком, оскільки фактичне проживання дитини одним з батьків може підтверджуватися актом обстеження матеріально-побутових умов, актом обстеження умов проживання, складеним службою у справах дітей, рішенням суду про визначення місця проживання дитини, письмової згоди матері щодо проживання дитини з батьком, тощо.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_3 звертаючись з позовом до суду про стягнення аліментів зазначав про те, що донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з батьком.

На підтвердження зазначених обставин, позивачем надано акт від 22 жовтня 2019 року, затверджений майстром технічної дільниці, про те що донька сторін ОСОБА_4 проживає з батьком.

Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Наданий позивачем акт від 22 жовтня 2019 року, затверджений майстром технічної дільниці, про те що донька сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з батьком не є належним доказом в силу ст. 77 ЦПК України.

Натомість, до відзиву на апеляційну скаргу відповідачкою ОСОБА_2 надано довідку про місце реєстрації дитини, з якої вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 - за місцем реєстрації її матері відповідачки ОСОБА_2 .

Отже, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку ані в суд першої інстанції, ані в суд апеляційної інстанції позивачем не надано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного м. Києва від 20 лютого 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна