КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 754/6055/19
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка Ігоря Миколайовича про визнання протиправними та скасування рішення,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Артеменка Петра Миколайовича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року,

встановив:

у квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним дії державного реєстратора та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на те, що реєстраційні дії були здійснені із порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року позов було задоволено, визнано незаконними дії державного реєстратора та скасовано запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк».

Не погоджуючись із рішенням, представник АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника АТ «Альфа-Банк» - Артеменка П.М. та представника ОСОБА_1 -

ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 06 травня 2008 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит в розмірі 70 000 дол. США зі сплатою 13,5% річних строком до 05 травня 2028 року. Того ж дня в забезпечення виконання зобов`язань за договором сторонами було укладено договір іпотеки, за яким позивач передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначав, що у квітні 2019 року йому стало відомо про те, що 02 квітня 2019 року державним реєстратором Тарасенком І.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк». Вважає, що вказане рішення було прийняте державним реєстратором безпідставно, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року позов було задоволено, визнано незаконними дії державного реєстратора та скасовано запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк» відбулась із порушенням Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник АТ «Альфа банк», який є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», посилався на те, що судом зроблено помилковий висновок про те, що чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не була передбачена передача права власності на іпотечне майно на підставі застереження в іпотечному договорі. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованим та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідний висновок судом першої інстанції не робився, а позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені з інших підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 травня 2008 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір №031.29-08/394, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 70 000 дол. США строком до 05 травня 2028 року зі сплатою 13,5 % річних. В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором того ж дня між сторонами кредитного договору було укладено Іпотечний договір №42.02.-11/429, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» у вказаній редакції встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем в суді, якщо він доведе, що основне зобов`язання і умови іпотечного договору не були порушені.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» погодили право іпотекодержателя на задоволення його вимог шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки (п. 4.5.3 Іпотечного договору).

Таким чином в іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що спростовує доводи позивача про те, що відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яка діяла на момент укладення договору, передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя можлива лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, якого між сторонами укладено не було.

Поряд з цим, частиною 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст. 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

За змістом ст. 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

При зверненні до суду першої інстанції з відзивом на позовну заяву представником відповідача було надано докази на підтвердження направлення АТ «Укрсоцбанк» на адресу позивача ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору від 22 січня 2019 року (а.с. 50, том І). Також ним було надано копії конвертів, які повернулись на адресу банку без вручення із відміткою на поштовій довідці про причини повернення «за закінченням встановленого терміну зберігання» (а.с.51,52, 54, 55, том І).

У своїй апеляційній скарзі апелянт зазначав, що ним було вжито всіх заходів, спрямованих на повідомлення ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а повернення повідомлення без вручення у зв`язку з закінченням терміну зберігання поштового відправлення свідчить про відсутність у боржника бажання отримувати кореспонденцію від банку, а не про неналежне виконання банком обов`язку повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення. Вказані доводи колегія суддів вважає неспроможними, оскільки доказів про те, що банком вживались будь-які інші дії, спрямовані на повідомлення боржника про намір звернути стягнення на предмет іпотечного майна, матеріали справи не містять.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що державна реєстрація права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» проведена з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Поряд з цим, судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок про наявність підстав для застосування наслідків введення мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, про що апелянт зазначає у своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири.

В даному випадку, матеріали справи свідчать про те, що Іпотечний договір було укладено між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в іноземній валюті - доларах США, а предметом іпотеки є квартира, площа якої не перевищує 140 кв.м.

Разом з тим, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 не було надано доказів про те, що спірна квартира є постійним його місцем проживання та йому на праві власності не належить інше жиле приміщення, тоді як представником відповідача було надано до суду Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з якої вбачається, що за ОСОБА_1 також зареєстровано інше нерухоме жиле майно. Доказів на спростування вказаного позивачем не надано.

Зазначені обставини судом першої інстанції з`ясовані не були, що призвело до помилкового висновку про доведеність підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

За таких обставин, рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши з мотивувальної його частини висновок суду про наявність підстав для застосування наслідків заборони відчуження нерухомого майна відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду про наявність підстав для задоволення позову не спростовують, а тому в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Артеменка Петра Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновок про наявність підстав для застосування наслідків заборони відчуження нерухомого майна відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині залишити рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 06 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді