провадження № 2-п/752/32/20
УХВАЛА

18.03.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві заяву відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 752/11746/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебувала справа № 752/11746/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

В грудні 2019 року відповідачі, не погоджуючись із заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 18.12.2018 року у цивільній справі № 752/11746/18, яким позов було задоволено частково, звернулись до суду із заявою про перегляд заочного рішення у вказаній справі та його скасування. В обґрунтування заяви зазначено, що відповідачі не були присутній під час розгляду справи, оскільки, жодних повісток та процесуальних документів, зокрема, про відкриття провадження у справі, відповідачі не отримували, а тому, ухваливши судове рішення без участі відповідачів, суд позбавив їх можливості надати докази, які спростовують доводи позивача. Крім того, відповідачі були позбавлені можливості надати свої докази, які спростовують доводи сторони позивача. Посилаючись на наведені обставини, відповідачі просили заочне рішення суду переглянути та його скасувати, призначивши справу для розгляду в загальному порядку.

Сторони в судове засідання не "явилися, судом про дату судового засідання судом повідомлялися.Причина їх неявки невідома. Однак їх неявка не перешкоджає розгляду заяви .

Суд,дослідивши матеріали справи, заяви, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що в червні 2018 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Відповідно до довідок Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а також ця адреса відповідачів була вказана позивачем у позові.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.07.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Копія ухвали суду та копія позовної заяви була направлена сторонам для відома.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14.09.2018 року, справу було прийнято до провадження судді Хоменко В.С. та призначено у справі підготовче засідання з повідомленням сторін.

Зазначена ухала судді була направлена сторонам для відома, та до суду повернулись конверти без вручення відповідачам за закінченням терміну зберігання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.11.2018 року, у справі було закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, було задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики в розмірі 100296,44 грн., а також судовий збір в сумі 930,00 грн.

21.12.2018 року копія судового рішення була направлена відповідачам у справі.

З огляду на викладене, суд вважає, що судом вживались заходи щодо належного повідомлення сторони відповідачів про розгляд справи, останнім надсилались копії ухвали та судові повістки, однак, останні повертались до суду за закінченням терміну зберігання.

Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно із положеннями ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначені, зокрема, обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання і не повідомлення їх суду, і докази про це посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

Відповідно до ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Тобто для скасування заочного рішення необхідна наявність одночасно двох наведених умов.

Використання законодавцем в конструкції коментованої статті 288 ЦПК України сполучника "і" дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення.

Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі повідомлялись судом про перебування справи в провадженні суду, відповідачам направлялись судові повістки та копії процесуальних документів у справі на адресу їх місце знаходження, яка також зазначена відповідачами і в заяві про перегляд заочного рішення.

Слід звернути увагу на те, що що сторона відповідачів була повідомлена належним чином про розгляд справи, перебування справи в провадженні суду, та жодних причин поважності ненадання суду, зокрема, відзиву на позов, стороною відповідачів не наведено та судом не встановлено.

Крім того, дослідивши заяву про перегляд заочного рішення, матеріали справи, суд приходить до висновку, що обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення є фактично не погодження з винесеним рішенням та є по суті обґрунтуванням апеляційної скарги, оскільки, жодних доказів на спростування позовних вимог стороною відповідачів до заяви не долучено, як і не долучено інших доказів безпідставності позовних вимог.

У відповідність до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на які надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішеннявід 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, слід зазначити про те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суду необхідно виходити з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001.

В спірній по справі ситуації суд виходить з того, що стороною відповідачів не дотримано процесуальних вимог цивільного законодавства, які б дозволяли суду дійти висновку про необхідність скасування ухваленого заочного рішення.

Зазначені стороною відповідачів в заяві обставини не можуть бути підставою для скасування заочного рішення, при фактичній відсутності сукупності підстав, які зазначені в частині першій статті 288 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною відповідачів не надано суду посилань на наявність істотних доказів, які поза розумним сумнівом спростовують обґрунтування позову, суд не має законних підстав для скасування заочного рішення, а тому заява відповідачів про перегляд заочного рішення та його скасування є необґрунтованою, безпідставною та недоведеною, в зв`язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Частиною 4 статті 287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст. ст. 284-288 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 752/11746/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, - відмовити.

Роз`яснити заявникам, що відповідно до пункту 4 статті 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.П. Чередніченко