ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 лютого 2013 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтава-Банк» до ОСОБА_1 , Дніпропетровської міської ради, треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 , про встановлення факту прийняття спадщини та звернення стягнення на заставне майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року ПАТ «Полтава-Банк» звернулося до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 28 березня 2008 року між Полтавським АБ «Полтава-банк», правонаступником якого є ПАТ «Полтава-банк», та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки в забезпечення повернення позичальником ОСОБА_2 не пізніше 27 березня 2015 року кредиту в сумі 250 000,00 грн., за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, виникла прострочена заборгованість, внаслідок чого позивач неодноразово направляв ОСОБА_3 вимоги про усунення порушень та погашення заборгованості, що так і не відбулось, при цьому, майна, переданого позичальником ОСОБА_2 виявилось недостатньо для погашення існуючої заборгованості.

В травні 2012 року вони дізналися про те, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак спадкоємців виявлено не було, ніхто з заявою про прийняття спадщини із спадкоємців за законом не звертався, заповіту померла не складала, територіальна громада також спадщину не приймала, разом з тим, в квартирі проживає її донька ОСОБА_1 , яка ніяких дій з прийняття спадщини не вчинила донині.

На підставі викладеного просили встановити факт прийняття ОСОБА_4 спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

З урахуванням змінених та уточнених позовних вимог, остаточно просив встановити факт прийняття спадщини та звернути стягнення на користь ПАТ «Полтава-банк» на предмет іпотеки по іпотечному договору від 28 березня 2008 року, а саме квартиру АДРЕСА_1 , шляхом реалізації з прилюдних торгів з початковою ціною 381508,07 грн.; за рахунок одержаних від реалізації іпотечного майна коштів погасити заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №6 від 28 березня 2008 року в сумі 295174,58 грн. та витрати зі сплатм судового збору в сумі 3326,30 грн., а всього 298500,88 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2013 року вимоги в частині встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 після ОСОБА_3 залишені без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 лютого 2013 року позовні вимоги ПАТ «Полтава-Банк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Полтава-банк» за кредитним договором №6 від 28 березня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 28 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_3 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м., зареєстровану в КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської області ради за ОСОБА_3 , шляхом реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною в сумі 381508,07 грн.

Одержані від реалізації кошти звернуто на користь ПАТ «Полтава-банк» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №6 від 28 березня 2008 року у сумі 295 174,58 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 250 000,00 грн., процентів в сумі 14 461,98 грн., комісії в сумі 7 608,20 грн., пені в сумі 23 104,40 грн., а також витрат зі сплати судового збору в сумі 3 326,30 грн., а всього 298 500,88 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, забезпеченим іпотечним договором, не виконував, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процессуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язку із неналежним повідомленням про розгляд справи в суді першої інстанції, вона була позбавлена можливості надати свої заперечення стосовно позовних вимог, оскільки сума заборгованості за кредитними зобов`язаннями судом не перевірена, тоді як наданий позивачем розрахунок складений станом 18 лютого 2009 року є невірним, оскільки ОСОБА_3 лише майновий поручитель й жодної кредитної заборгованості перед позивачем не мала. Пред`явивши вимогу до ОСОБА_2 про повне погашення заборгованості за кредитним договором, банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання та починаючи з січня 2009 року мав можливість пред`явити позов до поручителя, тоді як скористався таким правом 07 вересня 2012 року, тобто поза межами визначеного законом строку позовної давності. Судом було проігноровано той факт, що у спірній квартирі проживає її малолітня донька ОСОБА_5 , 2011 року народження, отже рішення суду є таким, що порушує права дитини та обмежує її інтереси при користуванні майном.

У травні 2020 року до Дніпровського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28 березня 2008 року між Полтавським АБ «Полтава-банк», правонаступником якого є ПАТ «Полтава-банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №6, за умовами якого, що є обов`язковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України, банк надав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 250 000,00 грн. на споживчі потреби зі сплатою за користування коштами 15,0% річних, 0,7% комісії на залишкову суму кредиту (п.1 договору).

Відповідач за цим договором, одержавши кошти, зобов`язався використовувати кошти за цільовим призначенням, повернути кредит до 27 березня 2015 року, сплачуючи щомісяця у визначені строки кредит та проценти (п.1 договору).

З матеріалів справи вбачається, що оскільки боржник ОСОБА_2 з листопада 2008 року платежі не вносив, то в порушення ст.ст. 529, 530, 536, 1056-1 ЦК України відступив від умов про частину виконуваного обов`язку і строків виконання за договором, у зв`язку з чим на час звернення до суду він прострочив виконання згідно ст. 612 ЦК України, а банк набув дострокового права вимоги повного виконання зобов`зань.

Належне виконання зобов`язання ОСОБА_2 зі сплати суми основного боргу, процентів за користування кредитом, неустойки, дострокового повернення кредиту було забезпечене відповідно до умов п.2.5 кредитного договору, іпотекою майнового поручителя ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до укладеного 28 березня 2008 року між Полтавським АБ «Полтава-банк» та ОСОБА_3 , нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш О.В., договору іпотеки (а.с.5-6), в забезпечення повернення до 27 березня 2015 року ОСОБА_2 коштів за кредитним договором №6 від 28 березня 2008 року з Полтавським АБ «Полтава-банк» в розмірі 250000,00 грн., процентів за цей кредит з розрахунку 15% річних та комісії в розмірі 0,7% на залишок кредиту, ОСОБА_3 передала нерухоме майно належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Досудова вимога ПАТ «Полтава-банк» про погашення заборгованості, починаючи з січня 2009 року направлялася ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що визнано ОСОБА_6 у поданій до суду заяві, залишена і боржником, і його майновим поручителем без виконання, у зв`язку з чим, рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2012 року у справі за позовом ПАТ «Полтава-банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №6 від 28 березня 2008 року, в рахунок погашення заборгованості і дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та пені, звернуто стягнення на іпотеку, належну ОСОБА_2 (а.с.99-100).

В рамках виконавчого провадження за вказаним рішенням встановлено, що вартість майна, належного боржнику ОСОБА_2 , на яке звернуто стягнення в погашення існуючої станом на 26 жовтня 2011 року заборгованості в розмірі 1356366,01 грн., становить 99350,00 грн. (а.с.102-105), що відповідно є недостатньою сумою для задоволення вимог за кредитним зобов`язанням.

Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в Книзі реєстрації смертей 24 лютого 2009 року вчинено запис №264 Індустріальним відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ. Вказані обставини стали відомі позивачу з проведенням перевірки іпотечного майна з метою спонукання іпотекодавця усунути порушення зобов`язань, у зв`язку з чим був складений відмовний матеріал та винесена постанова про відмову у порушенні кримінальної справи від 18 червня 2012 року, де дані обставини встановлені (а.с. 9).

Зі спадкової справи №339/09, заведеної 22 квітня 2009 року на ОСОБА_3 . Шостою дніпропетровською державною нотаріальною контрою, ОСОБА_3 заповіту не складала, жоден із спадкоємців про прийняття спадщини ніяких заяв не подавав, у відповідності з вимогами глави 87 книги 6 ЦК України спадщину не приймав. Наявність таких спадкоємців за даними спадкової справи не встановлена.

Донька спадкодавця, відповідач ОСОБА_4 , яка зареєстрована та проживає в спадковій квартирі АДРЕСА_1 за даними постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 18 червня 2012 року, з заявою про прийняття спадщини також не зверталась. При цьому, прийняття спадщини або її не прийняття спадкоємець здійснює на свій розсуд, оскільки це право, а не обов`язок.

Територіальна громада в особі Дніпропетровської міської ради також не зверталась в порядку ст. 1277 ЦК України з метою набуття права власності на цю спадщину.

З проведеного на замовлення позивача ПП «Оцюнювач» 09 листопада 2012 року звіту про оцінку майна - квартири АДРЕСА_2 , зареєстрованої станом на 12 грудня 2012 року в КП «ДМБТІ» ДОР за ОСОБА_3 (а.с.121-122), ринкова вартість цієї квартири без ПДВ становить 381508,07 грн. Станом на день смерті іпотекодавця - 18 лютого 2009 року - заборгованість за основним зобов`язанням становить 295174,58 грн.

Виходячи з встановлених обставин, безпосередньо дослідивши наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності і логічному взаємозв`язку, вирішуючи справу згідно з ст.11 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову та звернення стягнення на іпотечне майно з початковою ціною 381 508,07 грн. шляхом реалізації з прилюдних торгів, з зарахуванням одержаних коштів в погашення заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2008 року з ОСОБА_2 на загальну суму 295 174,58 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Стаття 7 Закону України „Про іпотеку" передбачає, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, Повної суми боргу за Кредитним договором.

Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є донькою померлої ОСОБА_3 , яка на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем та на теперішній час проживає у квартирі, що є предметом іпотеки (т.1 а.с.9).

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" визначено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину, не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України).

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Вказаний висновок також міститься у Постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 175/4367/15-ц.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - стаття 526 ЦК України.

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218,1231 ЦК України), за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України.

Згідно ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимогу.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст.1282 ЦК України, відповідно до положень якої спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Саме на підставі статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимогу до спадкоємця.

Частинами першою та другою статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права, несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, а тому вони підлягають врахуванню при вирішенні даного цивільно-правового спору.

Аналіз указаних норм дає можливість зробити висновок про те, що кредитор протягом шести місяців після прийняття у передбаченому законом порядку спадкоємцями спадщини (після закінчення шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини) вправі пред`явити до них свої вимоги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до умов кредитного договору кінцевим строком погашення (настанням строку вимоги) є 27 березня 2015 року. Кредитор звернувшись до ОСОБА_2 з вимогами про стягнення заборгованості на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання з 27 березня 2015 року на 18 січня 2012 року.

Строк в межах якого кредитор, який не знав і не міг знати про відкриття спадщини мав звернутися до спадкоємців померлого (один рік) становить до 19 січня 2013 року.

Із вимогою до спадкоємців померлої в порядку ст.1281 ЦК України банк звернувся 07 вересня 2012 року, тобто без пропуску строку передбаченого ч.3 ст.1281 ЦК України.

Частиною першою статті 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У частині першій та третій статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої "Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону (ст. 41 Закону України "Про іпотеку").

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц наведено висновок, що не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні.

Таким чином, вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованою, оскільки кредитне зобов`язання порушено, та залишається не виконаним, а іпотека на цей час є чинною.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильних висновків про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором, та не надав йому належної правової оцінки, тоді як приведений позивачем розрахунок, складений 18 лютого 2009 року є невірним, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 лише майновий поручитель й жодної кредитної заборгованості перед позивачем не мала, але взяті на себе зобов`язання за укладеним договором належним чином не виконувала, на вимоги не реагувала, внаслідок чого виникла заборгованість за цим договором. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору і відповідачами не спростований.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухваленим заочним рішенням порушено права малолітньої доньки скаржника, не заслуговують на увагу, оскільки на час укладання іпотечного договору, дитина зареєстрованою за місцем проживання своєї матері не була, та права користування предметом іпотеки не мала, отже дане рішення суду не впливає на обсяг прав малолітної дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок неналежного повідомлення про розгляд справи у суді першої інстанції, ОСОБА_1 була позбавлена можливості надати свої заперечення стосовно позовних вимог, не заслуговують на увагу, спростовуються власноручно написаною розпискою на повідомленні про розгляд справи на аркуші справи 52 том 1, тоді як твердження ОСОБА_1 про написання даної розписки невідомою особою не підтверджуються жодним доказом в порядку ст.ст.76-81 ЦПК України та трактуються скаржником на власний розсуд, задля власної вигоди, що має на меті задоволення апеляційної скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 лютого 2013 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида