Дата документу 09.10.2020 Справа № 332/4023/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/4023/19 Головуючий у 1 інстанції: Сінєльник Р.В.
Провадження № 22-ц/807/2537/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди, моральної шкоди, упущеної вигоди,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди, моральної шкоди, упущеної вигоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення 28 вересня 2018 року о 18 годині 55 хвилин, по вул. Шкільній, 28 в селі Новотроїцьке, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем ГАЗ 3110, державний номер НОМЕР_1 , не врахувавши дорожньої обстановки, здійснив наїзд на перешкоду, а саме корову, власником якої є вона.

Постановою Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2018 року по справі № 314/4564/18 провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_3 було закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2019 року постанова Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2018 року скасована, провадження в адміністративній справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП за спливом строків, передбачених ст.38 КУпАП.

В результаті ДТП корова померла, в зв`язку з чим їй була спричинена матеріальну шкоду.

Вважала, що з відповідача підлягає стягненню 20000 грн., що є вартістю дорослої корови. Також, оскільки корова була вагітна, відповідач повинен компенсувати ринкову вартість теля 5000 грн.

Окрім того, вважала, що має право на компенсацію збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 2500 грн., оскільки вона мала право на отримання грошових коштів від держави за народжене в майбутньому коровою теля в якості дотацій у відповідності до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для державної підтримки розвитку тваринництва та переробки сільськогосподарської продукції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2018 року №107.

Діями відповідача їй були спричинені значні душевні страждання за стан здоров`я корови та ненародженого теля, в неї погіршився стан здоров`я та самопочуття, вона була змушена звертатись за медичною допомогою та витрачати кошти на ліки. Моральну шкоду оцінила в 50 000 грн.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_3 в якості компенсації за завдану матеріальну шкоду вартість померлої корови у розмірі 20 000 грн., вартість померлого теля у розмірі 5 000 грн., неотриману дотацію від державних органів (упущену вигоду) у розмірі 2 500 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., судові витрати в розмірі 2 689,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неналежність висновку експерта наданого відповідачем як доказу, перевищення відповідачем допустимої швидкості руху, неможливість здійснити розрахунок фактичної вартості корови та теля, неврахування судом її права на отримання дотацій за народжене теля, яке передбачено відповідним Порядком, доведеність факту спричинення їй моральної шкоди, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позовні вимоги не доведені, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 серпня 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 вересня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з паспортом великої рогатої худоби серії LF 911195 позивач є власником корови, ІНФОРМАЦІЯ_1 , породи українська чорно-ряба молочна, кличка - Роза, робочий номер 5820, ідентифікаційний номер UA НОМЕР_2 (а.с. 32).

28 вересня 2018 року сталася ДТП за участю автомобіля ГАЗ 3110, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та вищезазначеної корови.

Постановою Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2018 року по справі № 314/4564/18 провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_3 було закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.12-13).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2019 року постанова Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2018 року скасована, провадження в адміністративній справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП за спливом строків, передбачених ст.38 КУпАП (а.с.14-16).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав і інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У п.4,8,10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, відповідно до вимог статті 1166 ЦК України на позивача покладено обов`язок доказати наявність заподіяної йому шкоди та її розмір, а відповідач в даних правовідносинах може бути звільнений від цивільно-правової відповідальності лише при доведеності ним обставин, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, дорожньо-транспортна пригода за участю корови, яка належить позивачу сталась 28 вересня 2018 року.

Матеріали справи містять два акта клінічного обстеження тварини від 01 жовтня 2018 року та від 14 листопада 2018 року, за змістом першого акту станом на 01 жовтня 2018 року клінічний стан тварини задовільний, температура тіла в межах норми (а.с.28), за висновком акту від 14 листопада 2018 року: замирання плоду з послідуючим абортом могло бути спричинено травмами, отриманими при дорожньо-транспортній пригоді (а.с.29).

Будь-яких доказів на підтвердження того, що тварина померла, часу її смерті, обставин смерті та причинного зв`язку між смертю тварини та дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 28 вересня 2018 року, матеріали справи не містять та позивачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру завданої їй шкоди.

Посилання ОСОБА_1 на оголошення в мережі Інтернет про продаж інших тварин обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції до уваги, оскільки не є належними доказами, які б підтверджували фактичну вартість корови та теля. ОСОБА_1 не була позбавлена права звернутись до суду із клопотанням про призначення судово-товарознавчої експертизи, проте таким правом в суді першої інстанції не скористалась.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимоги про стягнення упущеної вигоди, судом першої інстанції було правильно встановлено, що за приписами п. 2 ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі, якби належне позивачеві майно не було пошкоджено (знищено).

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Разом з тим, те, що на момент загибелі корова була вагітна, не є достатньою підставою для стягнення з відповідача суми дотації за теля, яке могло і не народитися.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 9 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для державної підтримки розвитку тваринництва та переробки сільськогосподарської продукції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2018 року №107, в редакції на час розгляду справи, дотація за молодняк, який народився у господарствах фізичних осіб, надається за кожні чотири місяці його утримання наростаючим підсумком з урахуванням віку молодняка у розмірі:

у період утримання молодняка віком від одного до п`яти місяців - 300 гривень за голову;

у період утримання молодняка віком від п`яти до дев`яти місяців - 700 гривень за голову;

у період утримання молодняка віком від дев`яти до тринадцяти місяців - 1500 гривень за голову.

Отже, визначена позивачем сума 2500 грн. становить загальний обсяг дотацій, який може бути виплачений за наростаючим підсумком до досягнення молодняком віку тринадцяти місяців, а тому не є упущеною вигодою у розумінні п.2 ч.2 ст.22 ЦК України, а є абстрактними доходами, які позивач могла б і не отримати.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Щодо вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди колегія суддів виходила з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом ( ч.2 ст.1167 ЦК України).

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

На підтвердження спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 надано витяг з медичної картки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2», згідно з яким позивач знаходиться на диспансерному обліку з діагнозом: гіпертонічна хвороба 2 стадії, 3 ступені високого ризику, дифузійний кардіосклероз, СН1 2 функціональний клас, та світлокопії квитанцій про придбання ліків (а.с.55).

Отже, зазначені документи підтверджують саме наявність у позивача хронічних захворювань, а не виникнення зазначених захворювань через наслідки дорожньо-транспортної пригоди.

Посилання ОСОБА_1 на висновок експерта, наданий відповідачем, як на неналежний доказ, висновків суду не спростовують.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

З огляду на відмову в задоволенні позову, судові витрати у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються на ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 09 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова