Провадження № 2/760/3/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2020 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Козленко Г.О.,

за участю секретаря - Хліменкової А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

Представник ОСОБА_3., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якій просить суд:

- припинити право спільної сумісної власності на 1/3 частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 ;

- припинити право спільної сумісної власності на 1/3 частину жилого будинку АДРЕСА_2 ;

- визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/6 частину земельної ділянки, яка розташована знаходиться по АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/6 частину жилого будинку АДРЕСА_2 ;

- визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/6 частину жилого будинку АДРЕСА_2 ;

-визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/6 частину земельної ділянки, яка розташована знаходиться по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 зазначив, що 18 липня 1986 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у Будинку Щастя м. Ташкент.

Від шлюбу у сторін народилися діти, які на момент звернення до суду із даним позовом є повнолітніми - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Останнім часом сімейне життя між подружжям поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства.

27 серпня 2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частини земельної ділянки, відповідно до умов якого відповідач набув право власності на 1/3 частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальним розміром 453,3 кв.м., в тому числі 81,7 кв. м. для спільного користування.

27 серпня 2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частини жилого будинку, відповідно до умов якого відповідач набув право власності на 1/3 частину жилого будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 80,2 кв. м.

Шлюбний договір між сторонами не укладався, домовленостей щодо поділу спірного майна досягнуто не було, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.06.2019 відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

08 липня 2019 року представник позивача ОСОБА_3. звернувся до суду із заявою щодо уточнень фактичних обставин справи. У заяві представник зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, копію рішення долучено до матеріалів справи.

12 липня 2019 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва зобов`язано Київське міське бюро технічної інвентаризації у строк до 09 серпня 2019 року надати інформацію із належним чином засвідченими копіями документів щодо належності будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1. Зобов`язано Центр Державного земельного кадастру у строк до 09 серпня 2019 року надати інформацію із належним чином засвідченими копіями документів щодо належності земельної ділянки отриманої на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-КВ №148543 розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

12.08.2019 до канцелярії суду від представника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві, зокрема, відповідач заперечує проти позовних вимог. Зазначає, що спільне проживання з позивачем та шлюбні відносини було припинено з 2008 року, ОСОБА_2 встановив вагончик на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 з наміром в подальшому спорудити на цій землі будинок. З метою будівництва житлового будинку відповідач отримав кредит в сумі 40539,10 дол. США під іпотеку земельної ділянки, на якій планувалося спорудження житлового будинку. Крім кредитних коштів для спорудження будинку залучалися кошти, надані друзями та сином відповідача. Спорудження будинку було звершено у 2013 році. В період будівництва позивач проживала окремо в м. Києві та особистої фінансової участі в будівництві не брала. Кредит був погашений відповідачем за власні кошти. Зазначає, що виходячи з положень ст.57 СК України, вказаний будинок є особистою приватною власністю відповідача. Проте у зв`язку і анексією Криму відповідач прийняв рішення залишити куповану територію та в грудні 2015 рок повернувся до м. Києва. Оскільки відповідач не мав наміру проживати на окупованій території, тому у лютому 2019 року погодився продати вказаний будинок. При цьому із позивачем було досягнуто усної домовленості стосовно того, що вона отримує половину коштів від продажу вказаного будинку та земельної ділянки, але після розірвання шлюбу не буде претендувати на отримання частки у будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , а у подальшому право власності буде передано їх спільному сину. Відповідач надав позивачу довіреність на право продажу будинку, на підставі якої остання уклала у березні 2019 року договір купівлі-продажу земельної ділянки та будинку. Тобто, зі свого боку відповідач домовленість виконав. А позивач в свою чергу, звертаючись до суду із вказаним позовом, порушує досягнуті домовленості. При розгляді спору просили суд врахувати, що в обмін на частку у спірному майні позивач (з її згоди) отримала кошти, що були особистою приватною власністю відповідача (набуті ним в результаті продажу особистого майна відповідача за договором купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 27.03.2019). При цьому вартість такого майна перевищує вартість майна, на яке претендує позивач:1/6 частин земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані по АДРЕСА_1 . Тому просили суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.09.2019 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Однак, 20.01.2020 від представника позивача ОСОБА_3 надійшла через канцелярію суду заява, відповідно до якого останній просив позов задовольнити, розглянути справу за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. В матеріалах справи наявний відзив представника відповідача - ОСОБА_7 . Крім того, під час судового засідання 10.09.2019 задоволено заяву представника відповідача про виклик свідків з покладення обов`язку забезпечити явку свідків на сторону відповідача, однак останній в наступні судові засідання, будучи належним чином повідомленим, більше не з`являвся та не забезпечив явку свідків.

Вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст.55 Конституції України).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частина 3 ст.129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно з п.4 ч.3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Судом встановлено, що 18 липня 1986 року, між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого будинком щастя м. Ташкент, серії НОМЕР_1 , актовий запис №2022277.

Відповідно до договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 27 серпня 2002 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купив належну продавцю 1/3 частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з позивачем, набув право власності на 1/3 частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальним розміром 453,3 кв. м, в тому числі 81,7 кв. м для спільного користування.

Відповідно до договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 27 серпня 2002 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купив належну продавцю 1/3 частину жилого будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з позивачем, набув право власності на 1/3 частину жилого будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 80,2 кв. м.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З відповіді Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №062/14-11479 (И-2019) від 20.08.2019 вбачається, що згідно з даними реєстрових книг КП Київської міської Ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований:

- 1/3 частина за ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 10-ю Київською держнотконторою 15.08.1956 року 3919. Акт прийому будинку, затверджено рішенням виконкому Залізничної райради №2082 від 14.10.1974;

- 1/3 частина за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 1-ю Київською держнотконторою 31.08.1982 5 НОМЕР_4

- 1/3 частина за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27.08.2002.

Згідно ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України «дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до п.п.22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Пунктом 23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п.24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Частиною 1 ст.70 СК України закріплено, що «у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором».

Приписами ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч.2 ст.355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п. 25 роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки спірне майно придбане сторонами в період зареєстрованого шлюбу, тому суд приходить до висновку, що дане майно є спільним сумісним майном подружжя та частки є рівними. Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Щодо обставин викладених відповідачем у відзиві, слід зазначити наступне.

Як вказувалось вище, ст.ст.57, 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Положення ст.60 СК України вважаються застосованими правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний порядок вирішення питання про поділ спільного майна подружжя відповідає правовим позиціям Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-78цс13, 3 червня 2015 року № 6-38цс15, 1 липня 2015 року № 6-612цс15, 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, 7 вересня 2016 року та від 7 грудня 2016 року № 6-1568цс16, які в силу ст.360-7 ЦПК України є обов`язковими у правозастосовній практиці всіх судів.

Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

З відзиву представника відповідача вбачається, що спільне проживання сторін було припинено з 2008 року, що з позивачем було досягнуто усної домовленості про отримання половини коштів від продажу будинку в АР Крим, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 не буде претендувати на отримання частки у будинку по АДРЕСА_1 . Однак суд не бере до уваги посилання відповідача на вищезазначені обставини, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження зазначених обставин. Матеріали справи також не містять жодних доказів на підтвердження наявності домовленостей між позивачем та відповідачем щодо поділу спільного майна подружжя. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази залучення коштів друзів та сина відповідача на будівництво будинку в АР Крим. Також відсутні докази, що в обмін на частку у спірному майні, позивач отримала кошти, які на думку відповідача, були його особистою приватною власністю.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.60, 61, 69, 70 СК України, ст.ст.355, 356, 372 ЦК України, ст.ст.2, 7, 10-13, 18, 43, 44, 49, 76-83, 141, 247, 258, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності на 1/3 частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності на 1/3 частину жилого будинку АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на 1/6 частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на 1/6 частину жилого будинку АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на 1/6 частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на 1/6 частину жилого будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя - Г.О. Козленко