ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2054/19
Провадження №2/477/155/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 (не з`явився),

третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в Миколаєві у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , про визнання права власності на частину земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із первісним позовом, в якому, на захист свого прав власності на землю просив усунути перешкоди в користуванні його земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , заборонивши відповідачам користуватиcя нею, та стягнути з них відшкодування збитків у сумі 5000 грн.

На обґрунтування цьому вказував, що земельна ділянка за вказаною адресою належить йому на праві власності і на ній розташований житловий будинок, який належить декільком співвласникам, зокрема: 1/2 частина ОСОБА_3 , 4/10 ОСОБА_1 , 2/40 частки ОСОБА_4 та 2/40 частки ОСОБА_5 .

В той же час, власники будинку безпідставно користуються його земельною ділянкою дял особистих потреб, вирощують на ній овочі, посадили дерева чим спричинили йому збитки, які він оцінив у 5000 грн.

Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року в справі було відкрито провадження в загальному порядку.

11 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову, вказуючи, що позивач не є власником цієї земельної ділянки, тому його позов безпідставний. Так, відповідно до рішення Жовтневого районного суду від 09 серпня 2002 року, в порядку поділу майна, набутого під час шлюбу, за ОСОБА_3 було визнано право власності на 5/10 частин ділянки та будинку, розташованих по АДРЕСА_1 . За договором дарування від 21 лютого 2003 року, укладеним між ним та ОСОБА_2 , він отримав у власність 4/10 того ж будинку. Відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України з переходом права власності на 4/10 будинку до нього перейшло і право власності на таку ж частину земельної ділянки, на якій він розташований.

Тому вважав, що позивач не є власником ділянки і не має ніяких прав відносно неї.

В підготовчому судовому засіданні представник позивача подав заяву зі збільшеними вимогами, в якій, окрім вказаних вище вимог, просив також здійснити реальний розподіл земельної ділянки за тією ж адресою між сторонами-співвласниками. На обґрунтування цього вказував, що 6/10 частин земельної ділянки за вказаною адресою належить на праві власності співвласникам відповідачам, а інша частина 4/10 йому. Тому, посилаючись на положення ст.ст. 316, 319, 356, 358, 361 та 364 ЦК України, та вказуючи, що кожен із співвласників має право на виділення його частини власності в натурі, просив провести реальний поділ ділянки між співвласниками для для чого просив провести судову експертизу.

Ухвалою суду від 30 вересня 2019 року ця заява була прийнята до розгляду.

03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на збільшені вимоги позивача, в якому просив відмовити в задоволенні позову з тих же підстав, що й заявляв у раніше поданому відзиві.

17 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , яку доповнив заявою від 13 січня 2020 року. Вказував, що за договором дарування від 21 лютого 2003 року, укладеним між ним та ОСОБА_2 , він отримав у власність 4/10 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вказував, що відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України з переходом права власності на 4/10 будинку до нього перейшло і право власності на таку ж частину земельної ділянки, на якій він розташований. Таким чином вважав, що з набуттям права власності на частину будинку він набув право власності і на земельну ділянку, на якій він розташований в такій же частці з моменту державної реєстрації права власності. Тому просив визнати за ним право власності на 4/10 частини цієї земельної ділянки. Крім того просив скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за цією ж адресою, здійсненою ОСОБА_6 вже під час розгляду цієї справи.

Ухвалами суду від 17 січня 2020 року зустрічні вимоги були об`єднані в одне провадження з первісним позовом, а також залучено до участі в справі за зустрічним позовом третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , оскільки вирішення зустрічного позову стосується їх прав та обов`язків, так як вони є співвласниками будинку, який розташований на спірній ділянці.

Відповідач за зустрічним позовом відзив на не подав, як і залучені треті особи своїм правом на подання пояснень не скористалися.

Ухвалою суду від 08 липня 2020 року первісний позов ОСОБА_2 був залишений без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України через неодноразову неявку позивача або його представника до суду.

Іншою ухвалою від тієї ж дати підготовче провадження було завершено і справа, вже тільки за зустрічними вимогами ОСОБА_1 призначена до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримав та просив задовольнити з тих же підстав, що й були ним викладені у його позовній заяві.

Відповідач та треті особи до судового засідання не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення та посилання позивача ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2002 року, в порядку поділу майна, набутого під час шлюбу, за ОСОБА_3 було визнано право власності на 5/10 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та 5/10 частин земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, площею 0,15 га. Цим же рішенням за ОСОБА_8 (їх сином) було визнано право власності на 1/10 частину цього ж будинку та ділянки. В рішенні було також визначено, що інша частина будинку та ділянки 4/10, належить

ОСОБА_9 подальшому, 21 лютого 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений письмовий договір дарування, посвідчений нотаріально, відповідно до якого перший подарував ОСОБА_1 4/10 того ж житлового будинку. Щодо переходу права власності на земельну ділянку в цьому договорі нічого зазначено не було.

04 червня 2015 року він зареєстрував своє право власності на 4/10 частин житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім того, відповідно до рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 травня 2016 року за ОСОБА_4 та за їх неповнолітньою дочкою було визнано в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 право власності за кожним на 2/40 частини того ж житлового будинку. Щодо спадкової 1/10 частини ділянки власнінсть після смерті ОСОБА_8 не оформлена.

Відповідно до статті 78 Земельного Кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 16 ЦК України передбачає, способи захисту прав та інтересів судом, включаючи такий спосіб захисту як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом з цим ст. 16 ЦК передбачає, що такі заходи захисту застосовуються судом у разі звернення особою за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Оскільки договір дарування 4/10 житлового будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений 21 лютого 2003 року, то до правовідносин щодо набуття права власності на земельну ділянку, на якій він розташований, підлягають застосуванню положення законів, які діяли на той час.

На той час діяли положення Закону України Про власність відповідно до ст. 12 якого громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або

укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 13 та ст. 14 цього ж Закону до об`єктів права власності належали як житлові будинки, так і земельні ділянки, а громадяни мали право набути їх у власність. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Також, статтею ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору дарування зі ОСОБА_1 ) було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Таким чином на час укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору дарування 4/10 будинку діяли положення закону, які передбачали, що земельна ділянка, на якій розташований будинок переходить до нового власника за відповідними договорами купівлі-продажу, обміну чи дарування.

В зв`язку з цим посилання ОСОБА_1 на те, що з переходом права власності на 4/10 будинку до нього перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, не заслуговують на увагу, і, виходячи з цього, в задоволенні його позову щодо визнання права власності на частину земельної ділянки, слід відмовити.

Беручи до уваги незадоволення вимог щодо визнання права власності на 4/10 частин земельної ділянки суд не вбачає підстав і для задоволення вимог про скасування за ОСОБА_2 реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки ці вимоги є похідними від наявності права власності на ділянку та права вимагати її захисту.

Суд враховує, що за рішенням суду від 09 серпня 2002 року визначено що ОСОБА_2 мав у власності тільки 4/10 частини будинку та земельної ділянки, хоча вже під час судового провадження в цій справі, він 14 листопада 2019 року він здійснив реєстрацію цієї земельної ділянки особисто за ним. Проте інші особи, які могли заявити на захист свого порушеного права на землю, зокрема ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 , під час розгляду даної справи такого не вчинили, а суд, розглядаючи позовні вимоги тільки в тих рамках, які були заявлені, не може вирішувати наявність порушеного їх права на цю земельну ділянку чи її частину.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати з відповідача стягненню на користь позивача не підлягають.

За викладеного, керуючись ст. ст. 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 4/10 земельної ділянки, площею 0,15 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та скасування державної реєстрації цієї земельної ділянки за ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, строк складання його повного тексту було продовжено і складено на 08 жовтня 2020 року.

Суддя Р.В.Козаченко