ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 640/10383/19

провадження № 22-ц/818/3297/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : Дочірнє підприємство № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60»,

відповідачі : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа: служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Дочірнього підприємства № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням, з апеляційною скаргою Дочірнього підприємства № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60», в особі директора Бутової М.Е., на рішення Київського районного суду м.Харкова від 17 березня 2020 року, постановлене у складі судді Губської Я.В., в залі суду в м. Харкові,

встановив :

У травні 2019 року ДП № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалося на те, що ДП № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» є власником квартири АДРЕСА_2 . Право власності на вказану квартиру позивач набув за наслідком виконання договору про пайову участь в будівництві житлового будинку від 23.02.1998 року згідно акту приймання - передачі квартири від 10.05.2000 року, про що 27.10.2010 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідно до ордеру № 681/01 від 08.02.2001 року у вказаній квартирі був зареєстрований працівник позивача ОСОБА_1 разом з сім`єю (дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_8 ). Відповідно до наказу № 73-к-Н від 22.05.2012 року ОСОБА_1 був звільнений з підприємства позивача та до сьогоднішнього дня відношення до позивача не має. Члени його сім`ї також не є працівниками позивача. У 2015 році без відома та згоди позивача у вищезгаданій квартирі було зареєстроване місце проживання двох неповнолітніх онуків ОСОБА_1 , а саме - 18.04.2015 року зареєстрований ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), 14.07.2015 року зареєстрована ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Наведені обставини перешкоджають позивачу в реалізації права на розпорядження квартирою. Вказує, що ані ОСОБА_1 , ані будь-хто з його родичів, зареєстрованих у квартирі, не мають статусу наймачів або власників, чи членів сім`ї наймача або власника. Враховуючи також не віднесення квартири до державного або громадського житлового фонду (в силу норми ч. 2 ст. 4 ЖК УРСР), проживання відповідачів у квартирі, яка на праві власності належить позивачу, на підставі ордеру суперечить закону. Враховуючі всі викладені обставини, вбачає факт реєстрації шістьох осіб (двоє з яких неповнолітні) в квартирі, яка на праві власності належить позивачу, що завдає позивачу утруднення при реалізації наміру продати вказану квартиру. Посилаючись на вимоги ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 26 Правил реєстрації місця проживання просило визнати відповідачів такими, що позбавлені права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі директор ДП № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що наведені в позовній заяві обставини були проігноровані судом першої інстанції, нікчемність ордеру залишена поза увагою, неналежності квартири до державного чи комунального житлового фонду не надано оцінки. Вказує, що позиція позивача підтверджується, зокрема, постановою ВСУ від 14.08.2019 року по справі № 702/101/18.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга директор ДП № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.10.2010 року власником квартири АДРЕСА_3 є дочірнє підприємство № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60». (а.с. 6).

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на дану квартиру зареєстровано за ДП № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» 24.11.2010 року.

Також, на підставі рішення виконавчого комітету №315-1 від 19.12.2000 року відповідачеві ОСОБА_1 був виданий ордер на житлове приміщення за №681/01 від 08.02.2001 року, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 93). Ордер виданий на ім*я ОСОБА_1 зі складом сім*ї: дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_9 . За представленими даними, квартира була надана на підставі рішення житлової комісії виконкому, як особі, яка перебувала на квартирному обліку для поліпшення житлових умов.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до частини першої статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.

Частиною першою статті 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 58 ЖК УРСР підставою для вселення у вільне жиле приміщення є ордер. На підставі ордера на жиле приміщення укладається в письмовій формі договір найму житлового приміщення (ст.61 ЖК Української РСР).

Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Так, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Таким чином, єдиною підставою для вселення у спірне жиле приміщення є ордер.

Зазначений ордер сторонами не оспорювався, у судовому порядку недійсним не визнавався, тому є правовою підставою для вселення позивача у надане йому приміщення.

Позивач зі складом сім*ї: дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_9 вселився до зазначеного жилого приміщення, відповідачі зареєстровані у спірній квартирі з 05.06.2001 року, ОСОБА_3 з 19.09.2002 року, ОСОБА_9 з 22.12.2005 року, ОСОБА_5 з 14.07.2015 року, ОСОБА_10 з 18.04.2015 року відповідно, набули право користування ним.

Крім того, згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

За висновками Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради недоцільно позбавлення права користування житловим приміщенням малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартирі АДРЕСА_2 .

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В судовому засіданні апеляційного суду оглянуто належним чином посвідчену копію ордеру № 681/01 від 08.02.2001 року. Отже, відповідачі вселилися до спірної квартири на належній правовій підставі.

Доводи апеляційної скарги про те, що зазначений ордер є нікчемним, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки даних про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є службовою, або про те, що ордер не є дійсним позивачем під час розгляду справи не надано, тому немає підстав для задоволення позовних вимог.

Спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, яке вони займають на належній правовій підставі. Позбавлення відповідачів права на житло буде порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60», в особі директора Бутової М.Е. залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 17 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна