Ухвала

05 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 759/5141/20

провадження № 61-13668ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бондар Віктор Володимирович, на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва, у складі судді Петренко Н. О., від 25 березня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П., від 30 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної державної адміністрації у м. Києві, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що він, будучи відрядженим автотранспортним підприємством для евакуації населення із зони відчуження Чорнобильської АЕС, з 04 травня 1986 року по 06 травня 1986 року приймав участь у ліквідації наслідків катастрофи на Чорнобильській АЕС у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 березня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 25 березня 2020 року залишено без змін.

10 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Бондар В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 25 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2020 року у цивільній справі № 759/5141/20, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, щосудами попередніх інстанцій порушено норми процесуального та матеріального права, неповно з`ясовано обставини справи, висновки судів не відповідають дійсним обставинам справи, а тому судові рішення є незаконними та підлягають скасуванню.

Крім того, заявник просив поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду 19 серпня 2020 року.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів дають підстави для висновку, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин; тому на підставі частини другої статті 390 ЦПК України цей строк підлягає поновленню.

За змістом частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Ухвала про відмову у відкритті провадження у справі не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи, що підтверджено, зокрема, висновками Верховного Суду у постанові від 15 серпня 2018 року в справі № 459/1582/14.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження у справі є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування та тлумачення.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої вказаної норми передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, інваліди з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать, зокрема, інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Правовий статус інваліда війни підтверджується відповідним посвідченням, виданим відповідно до Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 12 травня 1994 року № 302.

Верховним Судом наразі сформована усталена судова практика у справах за заявами фізичних осіб про встановлення факту участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань цивільної оборони, зокрема у постановах від 27 березня 2019 року в справі № 310/8703/17,

від 19 листопада 2019 року в справі № 758/1149/18, від 18 вересня

2019 року в справі № 569/5187/19, від 25 вересня 2019 року в справі № 310/8705/17.

Так, згідно висновків Верховного Суду, оскільки законодавство передбачає спеціальний порядок встановлення статусу інваліда війни, то в окремому провадженні не може бути встановлений юридичний факт залучення заявника до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який фактично підтвердить належність особи до інвалідів війни.

У випадку якщо заінтересована особа отримала від заявника документи, які підтверджують факт його залучення до формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, проте надала відмову, яку заявник, маючи документальні підтвердження зазначеного факту, вважає безпідставною, він може оскаржити такі дії заінтересованої особи до адміністративного суду, до повноважень якого належить, зокрема, перевірка законності й обґрунтованості відмови заінтересованої особи та оцінка наданих їй заявником документів як доказів його залучення до формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Посилання заявника на те, що він звернувся до суду не із заявою про встановлення факту належності до інвалідів війни, на правильність висновків судів не впливає, оскільки правове значення має не лише який факт просить встановити особа, а і мета встановлення такого факту.

Доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до помилкового тлумачення заявником норм права.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами попередніх інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 388, 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Святошинського районного суду м. Києва та постанови Київського апеляційного суду від 30 липня 2020 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бондар Віктор Володимирович, на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва та постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2020 року у цивільній справі № 759/5141/20.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта