РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18288/19

пр. № 2/759/1416/20

13 березня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді Марко Я.Р., за участю секретаря судового засідання Шапаренка О.С., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідачів Мариїнського О.В., розглянув у залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кольчуга-Київ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергогазінвестконсалт», ОСОБА_3 про визнання договору відступлення права вимоги удаваним, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із вказаною позовною заявою до Святошинського районного суду м. Києва. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.03.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кольчуга-Київ», Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергогазінвестконсалт» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_3 і ТОВ «Енергогазінвестконсалт», як первісні кредитори, передали ТОВ «Кольчуга-Київ» право вимоги до нього за зобов`язанням, яке посвідчено борговою розпискою. Зазначає, що про удаваність договору йому стало відомо 05.08.2019 року, коли між відповідачами було укладено додаткову угоду до оспорюваного договору, відповідно до якого право вимоги від ТОВ «Кольчуга-Київ» було повернуто ОСОБА_3 . Вважає, що це виключна ознака, яка свідчить про те, що договір відступлення права вимоги не є реальним договором. Зазначає, що відступлення права вимоги за договором було здійснено безоплатно, договір не містить положення про вартість права вимоги і Відповідач-1 отримав таке право безоплатно. Відповідно до п. 1.2 оспорюваного договору новий кредитор отримав право вимагати від позивача виконання зобов`язань та відповідно до п. 2.3 договору має право претендувати тільки на 5% суми стягнутого майна, а решта суми направляється на розвиток мисливського господарства «Чорнухи» та на поновлення оборотних коштів ВАТ «УЕМ», що свідчить про те, що вказана сума у розмірі 5% є винагородою, яку отримує Відповідач-1 за виконання своїх зобов`язань, але не є сумою всього боргу, що суперечить природі договору відступлення. Стверджує, що такі умови оспорюваного договору свідчать про наявність між сторонами відносин з надання послуг - договору комісії. ТОВ «Кольчуга-Київ» не надало підтвердження того, що йому були передані документи, які засвідчують права, що передаються, що також вказує на те, що ніяких прав йому передано не було і він надає послуги зі стягнення боргу з позивача. Укладаючи оспорюваний договір воля Відповідача-2 та Відповідача-3 була спрямована на залучення Відповідача-1, як особи, яка зможе стягнути борг з позивача на їх користь, а не на свою. З цих підстав просить визнати договір про відступлення права вимоги від 11.03.2013 року удаваним.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

10.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Представник відповідачів - адвокат Мариїнський О.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, представник відповідачів зазначив, що позивач не вказав, які саме його права та законні інтереси порушені оспорюваним договором і додатковою угодою, позивач був обізнаний про наявність та зміст договору у 2013 році і неодноразово з різних підстав намагався визнати в судовому порядку договір недійсним та удаваним, що підтверджується судовими рішеннями, копії яких додано до відзиву. Твердження про приховування під оспорюваним договором договору комісії є безпідставним, оскільки ці договори відрізняються за своїми істотними умовами, а воля сторін (відповідачів) направлена на досягнення тієї мети, яка визначена умовами оскаржуваного договору, що підтверджується їх діями. Позивач не заперечує проти наявності у нього заборгованості, як перед первісними кредиторами до 11.03.2013 року, так і перед новими кредиторами після укладення оскаржуваного договору та визнана ним у власноруч складеній розписці від 13.10.2010 року. Вказує на те, що Позивач зловживає своїми процесуальними правами.

Заслухавши пояснення сторін, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судом встановлено, що 11.03.2013 року відповідачами укладено договір про відступлення права вимоги зі яким ТОВ «Кольчуга-Київ» одержала право замість ОСОБА_3 та ТОВ «Енергогазінвестконсалт» вимагати від ОСОБА_1 належного виконання всіх зобов`язань за договором, посвідченим борговою розпискою від 13.10.2010 року. Тобто, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні. При цьому, позивач не є стороною вказаного договору.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Твердження позивача про те, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги є удаваним правочином, який за своєю правовою природою містить ознаки договору комісії, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

У суду немає підстав для висновку про те, що договір про відступлення права вимоги від 11.03.2013 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Згідно зі статтею 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 1.1 договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 року ОСОБА_3 і ТОВ «Енергогазінвестконсалтинг» (первісні кредитори) передають, а ТОВ «Кольчуга-Київ» (новий кредитор) приймає право вимоги до ОСОБА_1 .

Суд критично оцінює доводи позивача про те, що дійсною метою укладення договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 року було надання послуги щодо стягнення заборгованості із позивача.

Позивач не довів цих обставин, не представив достатніх доказів на їх підтвердження. В цій частині доводи позивача є припущеннями, які суд не може брати до уваги.

Доводи позивача про те, що договір про відступлення права вимоги від 11.03.2013 року за своїм змістом є договором комісії також не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до статті 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Суд при вирішенні цього спору не вбачає підстав для застосування положень, які регулюють правовідносини комісії.

Так, предметом договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 року є передача права грошової вимоги за борговою розпискою від 13.10.2010 року, а не уповноваження іншої особи на вчинення правочину (ів).

Згідно зі статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Реалізуючи, передбачене статті 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Позивач не надав суду доказів про те, яке саме його цивільне право або інтерес порушено укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги, відтак, суд приходить до висновку, що у разі задоволення позову не вбачається, що в такий спосіб буде відновлено будь-яке конкретне порушене право або інтерес позивача.

З огляду на викладене, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , відтак, в позові слід відмовити.

Щодо заяви представника відповідачів - адвоката Мариїнського О.В. від 09.11.2019 року про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Водночас, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Приймаючи до уваги те, що судом встановлено відсутність порушених прав позивача, за захистом яких останній звернувся, у суду відсутні підстави вирішувати питання про застосування строків позовної давності.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 95, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кольчуга-Київ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергогазінвестконсалт», ОСОБА_3 про визнання договору відступлення права вимоги удаваним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Я.Р. Марко