Номер провадження 2/754/3939/20
Справа №754/1193/20
РІШЕННЯ

Іменем України

26 березня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Панченко О.М.

за участю:

секретаря судових засідань - Чехун Ю.В.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного, фактично припинили шлюбно - сімейні стосунки та ведення спільного господарства, проживають окремо як подружжя. Вважає, що шлюб між ними існує формально, оскільки особисті відносини між нею та відповідачем вже тривалий час мають негативний характер, між ними відсутнє нормальне спілкування, протягом останніх років стали частими сварки, фізичне та психологічне катування з боку відповідача. Позивачем подано заяву до Деснянського УП ГУНП у м. Києві про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1, ч. 1 ст. 129 КК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2020 року головуючим по даній справі визначено суддю Панченко О.М. (а.с. 23).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31.01.2020 року було відкрито провадження по даній справі (а.с. 25).

Позивач в судовому засіданні, просила суд задовольнити її позовні вимоги, шлюб між нею та відповідачем розірвати. А також, категорично заперечувала щодо можливого надання строку для примирення, вважає, що спроби примирення не приведуть до жодних позитивних результатів, оскільки відповідач застосовував відносно неї та їх дитини фізичне насильство, їх сім`я остаточно розпалася та жодного примирення між ними не може бути.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо розірвання шлюбу між ним та дружиною (позивачем), наполягав на наданні строку для примирення.

Вислухавши вступне слово учасників справи, вивчивши письмові матеріали справи, судом було встановлено наступне.

Сторони перебувають в шлюбі зареєстрованому 14 листопада 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис - 1791 (а.с. 5).

Від спільного шлюбу подружжя має дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Як було встановлено в судовому засіданні, сторони по справі не підтримують шлюбно - сімейні стосунки, не ведуть сумісного господарства, проживають окремо.

Відповідач неодноразово погрожував фізичною розправою позивачу по справі, а також систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо останньої, з приводу чого позивач зверталася з відповідною заявою до Деснянського УП ГУНП у м. Києві про кримінальне правопорушення за ст. 126-1 та ч. 1 ст. 129 КК України (а.с. 7-13).

Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Суд приходить до висновку про те, що сім"я позивача та відповідача існує лише формально і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам.

Окрім того, надання строку для примирення є виключно правом, а не обов`язком суду, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 року (справа № 442/6319/16-ц). А тому, з урахуванням складених між сторонами по справі відносин, наявності фізичного насильства в сім`ї з боку відповідача, суд не вбачає підстав для надання сторонам строку для примирення, оскільки це призведе лише до затягування розгляду справи, а до жодних позитивних результатів не призведе.

Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.

За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз, шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах.

За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки, взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. При таких обставинах шлюб підлягає розірванню.

Судом взято до уваги те, що чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування означає добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства.

Виходячи з вищенаведеного, враховуючи позицію позивача, беручи до уваги, що примирення між сторонами не відбулося, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Статтею 113 Сімейного Кодексу України встановлено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 110-112 Сімейного Кодексу України, ст.ст.12,13, 81, 141, 263, 265, 273, 354, Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 листопада 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1791 - розірвати.

Присвоїти ОСОБА_1 дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 31.03.2020 року.

Головуючий: О.М. Панченко