Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6264/16-ц Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 5 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.

за участю секретаря Пеклін Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/6264/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Семенівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, третя особа - Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Вона прийняла спадщину, оскільки на час смерті матері проживала разом з нею у житловому будинку АДРЕСА_1 . У цьому житловому будинку була зареєстрована її сестра ОСОБА_2 , яка пообіцяла, що після оформлення документів про право власності на спадкове майно на своє ім`я, подарує вказаний житловий будинок їй.

Проте, оформивши свої спадкові права, сестра одноосібно заволоділа цим житловим будинком й не бажає виконувати домовленість щодо укладення договору дарування житлового будинку.

ОСОБА_1 також вказує, що на час смерті матері право власності на вказаний житловий будинок не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Правовстановлюючі документи були оформлені на ім`я покійної вже після її смерті. Так, 9 грудня 2005 року головою Великонизгірецької сільської ради Бердичівського району видане свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на даний житловий будинок. Підставою для видачі цього свідоцтва зазначене рішення виконавчого комітету Великонизгірецької сільської ради №37 від 20 жовтня 2005 року.

ОСОБА_1 також вказує, що з метою захисту своїх порушених прав на спірний житловий будинок вона та її донька ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом про визнання недійсним зазначеного рішення виконавчого комітету Великонизгірецької сільської ради. Під час розгляду цієї справи встановлено, що таке рішення виконавчим комітетом сільської ради не приймалось.

Оскільки рішення, на підставі якого на ім`я ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , виконавчим комітетом не приймалось, а оформлення права власності на вказане нерухоме майно на ім`я матері порушує її житлові та майнові права, ОСОБА_1 просила визнати недійсним та скасувати зазначене свідоцтво.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що суд залишив поза увагою ту обставину, що Семенівська об`єднана територіальна громада, яка є правонаступником Великонизгірецької сільської ради, визнала позовні вимоги.

Окрім того, суд не задовольнив її клопотання про відкладення судового засідання, яке було призначене на 17 червня 2020 року, й ухвалив рішення по суті спору.

Факт відсутності рішення виконавчого комітету, на підставі якого було видане спірне свідоцтво, встановлений рішенням Житомирського апеляційного суду. Проте, при вирішенні даного спору суд першої інстанції не надав оцінку цій обставині.

Також ОСОБА_1 вказує, що на час смерті свого батька вона проживала разом з ним у вказаному житловому будинку й прийняла спадщину, відтак має право на частку у даному житловому будинку. Таким чином, видача свідоцтва про право власності на весь будинок на ім`я матері порушує її право власності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та пояснила, що проживала разом з батьками у вказаному житловому будинку до 1981 року, в подальшому виїхала працювати у іншу місцевість. Повернулась в с. В. Низгірці у серпні 1993 року та проживала у спірному житлі разом зі своєї сім`єю та батьками. У січні 1997 року зареєструвалась за вказаною адресою. У цьому житловому будинку була також зареєстрована її сестра ОСОБА_2 , проте не проживала у даному житловому приміщенні, оскільки мала інше місце постійного проживання. Скориставшись її довірою, після смерті матері сестра оформила на своє ім`я право власності на цей житловий будинок та не визнає її право на зазначене майно.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_3

9 грудня 2005 року на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 . Вказане свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Великонизгірецької сільської ради №37 від 20 жовтня 2005 року.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті своє матері, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву. ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 .

27 грудня 2005 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22 квітня 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини після смерті матері.

Рішенням цього ж суду від 30 травня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Великонизгірецької сільської ради від 20 жовтня 2005 року №37. При цьому, судом встановлено, що вказане рішення не приймалось виконавчим комітетом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що видачею спірного свідоцтва про право власності на житло не порушуються житлові та майнові права ОСОБА_1 , та визнання недійсним й скасування цього свідоцтва не створюватиме для неї жодних правових наслідків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Так, відповідно до ч. 1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини ( ч.1 ст.1269 ЦК України) .

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 відмовилась від прийняття спадщини за законом після смерті матері на користь своєї сестри ОСОБА_2 . Відмова від прийняття спадщини не була відкликана ОСОБА_1 . Правомірність такої відмови була предметом судового розгляду.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати про те, що видачею спірного свідоцтва були порушені права ОСОБА_1 .

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті батька, відтак має право на частку у спірному житловому будинку, не спростовує висновків суду.

Так, матеріали справи свідчать, що вказаний житловий будинок належав до суспільної групи колгоспний двір. Головою колгоспного двору був ОСОБА_5 - батько сторін, а членами двору станом на квітень 1991 року були його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. На час його смерті у даному житловому будинку були зареєстровані: його дружина, дочка ОСОБА_2 та внучка ОСОБА_6

ОСОБА_1 була зареєстрована за вказаною адресою з 15 січня 1997 року.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору ( у цей строк не включаються час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Відповідно до чинного на той час законодавства в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору ( майна, що збереглося) відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Як пояснила ОСОБА_1 , вона виїхала з даного житлового будинку на інше місце проживання у 1981 році. Оскільки позивач вибула з членів колгоспного двору й до квітня 1991 року не брала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, вона втратила право на частку у цьому дворі.

Виписки з погосподарських книг свідчать про те, що на час смерті батька ОСОБА_1 не була зареєстрована у даному житловому будинку, доказів про прийняття нею спадщини після його смерті, матеріали справи не містять. Реєстрація ОСОБА_1 у спірному житловому будинку була здійснена лише у січні 1997 року.

Таким чином, позивач не набула у встановленому законом порядку права власності на частку у спірному житловому будинку, оскільки вибула з членів колгоспного двору, в подальшому не прийняла спадщину після смерті батька та відмовилась від прийняття спадщини після смерті матері.

За таких обставин, посилання на порушення її житлових та майнових прав внаслідок видачі спірного свідоцтва про право власності на житловий будинок на ім`я матері, є безпідставним.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Наявна в матеріалах справи заява Семенівської сільської ради від 22 лютого 2017 року свідчить про те, що рада визнала позовні вимоги. Однак, визнання позову суперечить вищезазначеним вимогам законодавства. Відтак, суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв визнання позову. Відсутність в матеріалах справи відповідної ухвали суду у вигляді окремого процесуального документа не є безумовною підставою для скасування рішення суду в розумінні ст.376 ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368, 374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 червня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: