П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/1035/20

Провадження № 22-ц/4815/934/20

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Гладишева Х.В.

Рішення суду першої інстанції проголошено

повним текстом за неявки сторін та їх представників

05.06.2020 у м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Орендне підприємство санаторій "Червона калина";

представники учасників справи:

позивача - адвокат Спічек Галина Вікторівна;

відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Орендного підприємства санаторію "Червона калина" про стягнення середнього заробітку за затримку виплати розрахункових,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 із позовом до Орендного підприємства санаторію "Червона калина" (далі - Санаторій "Червона калина" або підприємство) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мотивуючи свої вимоги, вказувалося про те, що на день її звільнення з роботи 19 вересня 2017 року існувала заборгованість, яка виникла із перерахунку відпускних з урахуванням коефіцієнту корегування заробітної плати. Цей факт засвідчено приписом Управління Держпраці у Рівненській області про усунення порушень законодавства, який надано відповідачу. 13 листопада 2019 ороку на її картковий рахунок відповідачем перераховано 430, 41 гривень з коментарем до платежу - "Заробітна плата". При цьому спірний середній заробіток за затримку розрахунку, який становить 249 909, 20 гривень, їй не було перераховано.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Санаторія "Червона калина" на користь позивача 5 000 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку та 50 гривень судового збору.

У поданій відповідачем апеляційній скарзі зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права, а також у неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування заявник покликається на нехтування судом вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України та ст. 34 Закону України "Про оплату праці", натомість використавши правову позицію, що була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Вважала, що суд, додержуючи балансу інтересів між позивачем і відповідачем, повинен був з урахуванням тих обставин, що працівник, як слабша сторона у правовідносинах із роботодавцем, вирішити спір на користь ОСОБА_1 .

Судом залишено без уваги те, що з 01 січня 2017 року у Санаторії "Червона калина" було підвищено удвічі посадові оклади працівників через підвищення у два рази розміру мінімальної заробітної плати, про що суду було надано копію відповідного наказу №180/01-49 від 16 грудня 2016 року. Однак цей наказ не завізований заявником як фінансовим директором і працівником, який нараховує заробітну плату, вона з цим наказом ознайомлена не була, при наданні відпустки відповідач корегування середнього заробітку не провів, такого корегування не було проведено і при виплаті розрахункових при звільненні. Також усупереч правил ст. 116 КЗпП України при звільненні її не було повідомлено про належні до виплати нараховані суми, роботодавець добровільно не намагався усунути допущене порушення, а його було усунено лише після реагування інспекції Держпраці. Щодо виконання припису Держпраці, то підприємством теж було допущено порушення трудового законодавства, оскільки при перерахунку розрахункових середній заробіток за затримку розрахункових перерахований не був і не було виплачено компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з невчасною виплатою.

Тому вважає, що порушення законодавства про оплату праці відповідачем носить системний характер. Зокрема, ці порушення полягають у недодержанні Санаторієм "Червона калина" прав, гарантованих ст. 43 Конституції України, законами України, підзаконним актами, рішенням Конституційного суду України від 29 січня 2008 року №2-рп/2008, Загальною декларацією прав людини 1948 року, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Енциклікою прав людини 1963 року, Міжнародним пактом про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, Європейською соціальною хартією, Конвенцією про захист заробітної плати №95.

Заявник зазначає, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Тому ОСОБА_1 робить висновок, що на виконання своїх зобов`язань у соціальній сфері Україна врегулювала питання виплати заробітної плати, а також передбачила гарантії того, що її своєчасна і у повному обсязі виплата є реальною, оскільки гарантована негативними для власника наслідками фінансового характеру у разі порушення імперативних норм.

З наведених міркувань просить змінити рішення суду першої інстанції, стягнувши на її користь із підприємства 249 909, 20 гривень середньої заробітної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, адже відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з роботи не було проведено повного розрахунку сум, належних їй до виплати. Тобто за допущене порушення законодавства про оплату праці до Санаторію "Червона калина" належить застосувати відповідальність, яка полягає у нарахуванні на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 249 909, 20 гривень.

Разом з тим, оскільки Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зроблено висновок про можливість з урахуванням конкретних обставин справи та наявності певних критеріїв зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи суд задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум повністю або частково, тому обґрунтовано встановлено існування таких підстав та зменшено визначений позивачем розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з підприємства на користь ОСОБА_1 , до 5 000 гривень.

Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються та стверджуються матеріалами справи, на підставі наказу Санаторія "Червона калина" від 06 квітня 2017 року №98-к позивача звільнено з посади фінансового директора підприємства за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 19 вересня 2017 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі одного місячного середнього заробітку і компенсації за 6 календарних днів невикористаної відпустки за період 22.02.2017/2018 роки.

В подальшому, 17 вересня 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до Управління Держпраці у Рівненській області з приводу можливих порушень законодавства про працю Санаторієм "Червона калина", а саме нездійснення корегування заробітної плати з огляду на підвищення посадових окладів при розрахунку середньої заробітної плати за час перебування у відпустках.

Приписом Управління Держпраці у Рівненській області №РВ982/952/АВ/П від 30 жовтня 2019 року відповідача було зобов`язано усунути порушення, що полягало у тому, що при підвищенні на підприємстві тарифних ставок, посадових окладів у розрахунковому періоді заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення ОСОБА_1 при розрахунку заробітної плати для оплати часу, наданих протягом 2017 року щорічних відпусток та компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, при звільненні не корегувалися на коефіцієнт їх підвищення. Визначено строк усунення порушень - 14 листопада 2019 року.

Санаторієм "Червона калина" 13 листопада 2019 року було надано відповідь на зазначений припис. Відповідачем указувалося, що в зв`язку із підвищенням на підприємстві тарифних ставок, посадових окладів у розрахунковому періоді заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення ОСОБА_1 при розрахунку заробітної плати для оплати часу, наданих протягом 2017 року щорічних відпусток та компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, відкоригована на коефіцієнт їх підвищення відповідно до наказу №180/01-49 від 19 грудня 2016 року, погодженого з профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Санаторія "Червона калина". Кошти від корегування у сумі 430, 31 гривень згідно з відомістю розподілу виплат від 13 листопада 2019 року відповідачем перераховані на банківський рахунок ОСОБА_1 в повній сумі з коментарем щодо платежу - "Заробітна плата".

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу наявності підстав для застосування до підприємства відповідальності за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , оскільки протягом часу з 20 вересня 2017 року по 12 листопада 2019 року відкориговані кошти у сумі 430, 31 гривень позивачу виплачено не було.

Згідно зі ст.ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Як правильно встановлено судом, днем звільнення позивача є 19 вересня 2017 року, а днем фактичного розрахунку Санаторія "Червона калина" із нею є 13 листопада 2019 року. З огляду на ці обставини відповідачем було допущено порушення вимог ст. 116 КЗпП України, що спонукало до застосування щодо нього відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Обґрунтовано суд погодився і з доводами позивача про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку. Так, пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, вказує, що нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Тому з урахуванням кількості днів, за яких сталася затримка розрахунку, - 535 одиниць, розмір спірного середнього заробітку склав 249 909, 20 гривень.

Між тим, судом також правильно взято до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

За правилами частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Оцінка майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду хз моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду суд правильно взяв до уваги те, що позивач звернулася до Управління Держпраці у Рівненській області з приводу можливих порушень оплати праці через коефіцієнт підвищення на підприємстві тарифів, посадових окладів, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення ОСОБА_1 при розрахунку заробітної плати для оплати часу, наданих протягом 2017 року щорічних відпусток та компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, майже через два роки після звільнення з роботи. При цьому сама позивач була обізнана з існуванням відповідних коефіцієнтів підвищення, оскільки працювала на підприємстві економістом та фінансовим директором. Тобто умисно зволікала, що свідчить про намагання отримати більші суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Належно враховано і те, що сума коригування заробітної плати - 430, 31 гривень понад у п`ятсот разів є меншою за визначений ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку - 249 909, 20 гривень. Тобто дані суми є очевидно неспівмірними та непропорційними.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних прав і обов`язків до застосування підлягають норми матеріального права, на яких наполягала позивач, суд першої інстанції з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що висловлена у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, позов задовольнив частково, стягнувши із Санаторія "Червона калина" на користь ОСОБА_1 5 000 гривень як орієнтовну оцінку тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Щодо доводів апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права, що спонукає до прийняття нового судового рішення - про повне задоволення позову, то з ними погодитися колегія суддів не може.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Помимо викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до цілком (повністю) хибного розв`язання спірних відносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості рішення суду в оскаржуваній частині, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.

Не заслуговують на увагу і аргументи автора апеляційної скарги про неправильність застосування норм матеріального права і відтак стягнення спірного середнього заробітку лише частково, оскільки суперечать обставинам справи та вимогам закону.

Не можна погодитися і з посиланнями на помилковість оскаржуваного рішення через використання правової позиції Великої Палати Верховного Суду, адже процесуальне законодавство прямо зобов`язує суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин ураховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Решта доводів апеляційної скарги, в т.ч. і щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, є необґрунтованими, а тому колегією суддів також відхиляються.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 червня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 06.10.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

Н.М.Ковальчук