Справа № 148/2018/19
Провадження № 22-ц/801/1738/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 жовтня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Ковганича С.В. повний текст якого складений 27 липня 2020 року

в справі № 148/2018/19

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про встановлення факту проживання однією сім`єю,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася в районний суд з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, який обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна тітка ОСОБА_3 із якою вона на проживала разом із 2001 року і до дня її смерті в одному будинку. Так з 2001 по 2005 роки вони проживали за адресами: АДРЕСА_1 , а з 2005 року по АДРЕСА_2 .

Під час спільного проживання вона особисто здійснювала догляд за тіткою, оскільки та потребувала стороннього догляду, брала на себе всі витрати, пов`язані з побутом, купувала їй ліки, а також здійснила її поховання. Вважає, що проживаючи однією сім`єю, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет.

Через відсутність належного підтвердження спільного проживання вона не може реалізувати своє право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , а тому звернулась до суду з даним позовом.

Просила встановити факт її спільного постійного проживання із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та вирішити питання про розподіл судових витрат відповідно до законодавства.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року в позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з 12.04 2005 по 07.04.2007. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність його висновків дійсним обставинам справи, просив скасувати рішення та ухвали нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що позивачем не доведено факт спільного проживання з померлою ОСОБА_3 , обов`язковими умовами якого є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільний бюджет, спільне харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, тощо.

Позивач ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не подала. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина 3 статті 360 ЦПК України.

В судовому засідання апелянт ОСОБА_1 і його представник адвокат Гуцалюк В.В. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Представник позивача адвокат Кугутюк О.В. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено наступні обставини справи.

ОСОБА_2 зареєстрована у с. Скрицьке, Немирівського району, Вінницької області з 10.12.1980, що підтверджується копією її паспорта, наявною в матеріалах справи (а.с. 4).

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 03.12.2018, яке набрало законної сили 03.01.2019 встановлено факт родинних відносин між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме те, що ОСОБА_3 була рідною тіткою ОСОБА_2 (а.с. 6-8).

Згідно довідки виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 01.07.2019 № 02-34-523 (а.с. 11) ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно проживала з 2005 року до дня смерті в АДРЕСА_2 . Разом з нею проживала та вела спільне домашнє господарство її племінниця ОСОБА_2 , яка проживає за даною адресою без реєстрації з 2005 року.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 26.11.2009, яке набрало законної сили 07.12.2009, ОСОБА_1 визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальних органів терміном до 3-х місяців, тобто до 26.02.2010, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

З копії спадкової справи №95/2010 до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 115-142) встановлено, що 26.02.2010 ОСОБА_1 звернувся до Немирівської державної нотаріальної контори Вінницької області із заявою про прийняття спадщини та того ж дня відбулася реєстрація спадкової справи спадкодавця ОСОБА_3

На ім`я ОСОБА_5 ОСОБА_3 залишила заповіт від 17.11.2000, згідно якого заповіла останньому належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ВН №010947 від 14.05.1996, виданий Немирівською райдержадміністрацією.

Постановою державного нотаріуса Кнап Л.П. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 319/01-12 від 16.03.2018 ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, належне ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку із неприйняттям спадщини протягом встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутністю факту прийняття спадщини шляхом спільного проживання з померлим за однією адресою, та відсутністю документів, які підтверджують родинні стосунки з ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до листа завідуючої Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О.А. від 11.10.2019 на заяву ОСОБА_2 , останній повідомлено про те, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 не представляється можливим, так як нотаріус не має повноважень на встановлення факту проживання однією сім`єю та просила надати рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем.

Спір, що розглядається, стосується встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та реалізації права на спадкування.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність факту проживання однією сім`єю позивача ОСОБА_6 з померлою ОСОБА_3 лише в період з 12.04.2005 по 07.04.2007 (день смерті останньої).

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції й відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги з огляду на таке.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

За приписами статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року по справі N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 вказувала, що з 2001 року по день смерті її тітки ОСОБА_3 вони проживали однією сім`єю, а саме вона догляд за нею, оскільки та потребувала стороннього догляду, брала на себе всі витрати, пов`язані з побутом, купувала необхідні їй ліки, а також здійснила її поховання.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивач повинен довести належними доказами не лише факт спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а і факт ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як правильно встановлено судом, матеріали справи не містять належних доказів, які б давали суду правові підстави для висновку, що у весь той період, про який вказувала позивач, вони з ОСОБА_3 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, тобто проживали однією сім`єю.

Крім того, згідно із частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При цьому місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

За приписами ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до п. 9 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 02.03.2016 №207, відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою.

Штампом реєстрації місця проживання проставленого у паспорті громадянина України виконавчим комітету Скрицької сільської ради Немирівського району, підтверджено факт реєстрації ОСОБА_2 у с. Скрицьке, Немирівського району, Вінницької області з 10.12.1980.

Довідкою виданою виконавчим комітетом Тульчинської міської ради Вінницької області підтверджено факт проживання ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 з 2005 року разом з ОСОБА_2 , яка не була зареєстрована за вказаною адресою.

При цьому в матеріалах справи відсутні належні докази про те, що ОСОБА_3 проживала за адресою місця реєстрації ОСОБА_2 , тобто в с. Скрицьке Немирівського району. Додана позивачем довідка Скрицької сільської ради Немирівського району від 30.09.2019 №177 про місце проживання ОСОБА_3 складена на підставі показів свідків, а тому не може бути належним доказом, що підтверджує факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 644/6274/16-ц (провадження N 14-283цс18) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну "член сім`ї" членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки".

Як встановлено судом та підтверджено показами самої позивачки в період з 2001 до 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали за різними адресами, позивач лише допомагала тітці, провідувала її, коли та проживала за різними адресами разом з ОСОБА_7 , а іноді залишалась у неї ночувати.

Натомість в період часу з 12.04.2005 року по день смерті ОСОБА_3 , остання проживала в м. Тульчин зі своєю племінницею позивачкою по справі, що не заперечується відповідачем. Заперечення відповідача полягають в тому, що проживаючи вдвох за однією адресою позивачка ОСОБА_2 і його бабка ОСОБА_3 не вели спільного господарства і не були однією сім`єю.

Колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги виходячи з того, що в силу похилого віку (93 роки) і стану здоров`я тітки, саме ОСОБА_2 доглядала за нею в цей період, брала на себе всі витрати пов`язані з побутом, який був для них спільним. Враховуючи також наявність між ними родинних відносин, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що вони в цей період проживали однією сім`єю.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_2 факту постійного проживання із ОСОБА_3 в період часу з 2001 по 2005 роки, і, натомість, доведення факту постійного проживання з 12.04.2005 року по 07.04.2007 (день смерті ОСОБА_3 ).

Зазначене відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суд апеляційної інстанції зазначає розподіл судових витрат, пов`язаний у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За підготовку відзиву на апеляційну скаргу, а також представництво інтересів позивачки в суді апеляційної інстанції їй належить сплатити адвокату 800 грн, що підтверджується відповідним рахунком, який є в матеріалах справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі витрати по оплаті професійної правничої допомоги в сумі 800 (вісімсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

І.В. Міхасішин