КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяною протиправною бездіяльністю,

В С Т А Н О В И В :

06 грудня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до держави Україна, в особі Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю.

На обґрунтування заявлених вимог зазначив про те, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року визнано бездіяльність державного виконавця Печерського районного ВДВС Валевського О.О. щодо вчинення усіх необхідних та передбачених законом виконавчих дій у виконавчому провадженні №56979507, спрямованих на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/16124/15-ц, неправомірною.

Зазначеною ухвалою встановлено, що в процесі розгляду справи державним виконавцем не було надано суду доказів з приводу вчинення ним усіх передбачених законом дій, спрямованих на реальне виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Позивач вказував на те, що указаною бездіяльністю державного виконавця позивачу завдано майнову шкоду, яка полягає у тому, що позивач поніс інфляційні втрати в сумі 7 401,59 грн, а також курсові збитки - 836,90 грн.

Крім того, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, позивачу завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює у 2 000 000 грн, яку той просив стягнути з Державного бюджету України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяною протиправною бездіяльністю, відмовлено.

На обгрунтування ухваленого судового рішення зазначено про те, що позивач не довів ту обставину, що внаслідок бездіяльності державного виконавця йому завдано майнову шкоду, що полягає в недоотриманні ним коштів у вигляді курсових збитків, а також причинного зв`язку між шкодою і бездіяльністю державного виконавця.

Крім того, зазначено, що невиконання рішення суду щодо нестягнутих грошових коштів не може ототожнюватися із заподіяною позивачу майновою шкодою, оскільки позивач не позбавлений права стягнути недоотримані кошти саме з боржника.

Разом з тим, відсутні й підстави для задоволення позову про стягнення інфляційних втрат, оскільки за своєю правовою природою інфляційні втрати є особливою мірою відповідальності боржника ( спеціальний вид цивільно-правової відповідальності ) за прострочення грошового зобов`язання, яким є боржник, а не Печерський районний ВДВС.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то місцевий суд зазначив наступне.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 травня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши думку учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2018 року, зокрема, стягнуто з ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» на користь ОСОБА_1 відсотки за користування вкладом в сумі 607,61 доларів США, що еквівалентно 15 354,30 грн, 142,97 доларів США як три відсотки річних, що еквівалентно 3 612,85 грн та вирішено питання розподілу судових витрат ( а.с. 9, 75-79, 80-84 ).

09 серпня 2018 року на його підставі місцевим судом видано виконавчий лист ( а.с. 10 ), який пред`явлено до виконання.

13 серпня 2018 року державний виконавець Печерського Нагайчук М.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №56979507 за виконавчим листом, виданим 09 серпня 2018 року Шевченківським районним судом міста Києва у справі № 761/16124/15-ц.

23 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із повторною заявою до державного виконавця про накладення арешту на майно боржника.

10 вересня 2018 року постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Валевського О.О. у виконавчому провадженні № 56979507 було накладено арешт на грошові кошти боржника ПАТ «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива».

19 червня 2019 року державним виконавцем Печерського районного ВДВС Валевським О.О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки було встановлено, що рішенням правління Національного банку України від 21 травня 2019 року було відкликано банківську ліцензію ПАТ «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» та розпочато процедуру ліквідації банку.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року, залишеною без змін ц цій частині постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року, визнано бездіяльність державного виконавця Печерського районного ВДВС Валевського О.О. щодо вчинення усіх необхідних та передбачених законом виконавчих дій у виконавчому провадженні № 56979507, спрямованих на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/16124/15-ц неправомірною ( а.с. 85-90, 91-97 ).

Таким чином, як правильно встановлено місцевим судом, винною особою в заподіянні майнової шкоди, інфляційних втрат позивача є боржник, а не відповідач по справі, унаслідок чого ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись з відповідними вимогами, саме до ПАТ «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива».

Окрім цього, як зазначено, позивач не надав суду доказів заподіяння йому моральної шкоди за підставами ст. 1167 ЦК України, з чим погоджується і суд другої інстанції.

Апеляційний суд вважає за необхідне відзначити і ту обставину, що позивач не звільнений від обов'язку згідно положень ст. 82 ЦПК України довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 22, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 11, 16, 22, 23, 625, 1166, 1173, 1174 ЦК України, з точки зору суду другої інстанції, не спростовують установлених у справі фактичних обставин та висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, що зводяться до незгоди апелянта з висновками місцевого суду стосовно установлених обставин справи, а також містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Інші доводи апелянта, а саме про те, що суд не дослідив матеріали справи, презюмування заподіяння йому моральної шкоди, підписання відзиву неуповноваженою особою, на переконання апеляційного суду та в силу викладеного, не спростовують висновки місцевого суду та не є правовою підставою для його зміни чи скасування.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Суд другої інстанції також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті

6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяною протиправною бездіяльністю - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова