КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9422/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного міста Києва від 15 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених сум заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату за період з 1 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 14 630 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 29 жовтня 2018 року у розмірі 134 178 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 грудня 2004 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду електромеханіка у інформаційно-статистичний центр ДП «Донецька залізниця», яке 1 серпня 2016 року відповідно до запису у трудовій книжці НОМЕР_1 було реорганізовано у регіональну філію «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця».

17 липня 2017 року наказом відповідача № 10564/ДН-ОС від 13 липня 2017 року позивача звільнено з посади старшого електромеханіка дільниці І групи у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Однак на день звільнення в порушення вимог чинного трудового законодавства та прав позивача відповідачем не було здійснено виплату належної йому заробітної плати за період з 1 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, а тому, виходячи з обрахованого позивачем середньоденного заробітку за останні два місяці роботи наявні правові підстави для примусового стягнення невиплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з АТ «Українська залізниця» згідно вимог статей 47, 116, 117, 233 КЗпП України та Закону України «Про оплату праці».

Рішенням Печерського районного м. Києва від 15 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 85 848 грн без утримання податків та зборів, що складається із: заборгованості по заробітній платі за період з 1 квітня 2017 року по 17 липня 2017 рокуу розмірі 15 330 грн; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 липня 2017 року по 29 жовтня 2018 року у розмірі 70 518 грн.

Стягнути з АТ «Українська залізниця»на користь держави судовий збір у розмірі 858 грн 48 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідачаза довіреністю - ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем за період з 16 березня 2017 року відсутня, оскільки її нарахування не здійснювалось у зв`язку з відсутністю первинних документів у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Надані позивачем докази є неналежними та не містять інформації щодо нарахування заробітної плати та про наявність заборгованості по ній, тоді як суд безпідставно відхилив науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року, який хоча і не є сертифікатом, проте в ньому описуються форс-мажорні обставини, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

В оскаржуваному рішенні суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справах № 6-364цс16, № 6-365цс16, у постановах Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі № 236/396/18, від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази.

В апеляційній скарзі представник позивача- адвокат Репало О.О. просить рішення суду в частині стягнутого середнього заробітку скасувати у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року по 15 травня 2020 року у розмірі 154 833 грн, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Аргументація апеляційної скарги позивача полягає в тому, що він не отримував відзиву на позовну заяву з додатками та не був жодним чином повідомлений про стан розгляду свого позову, що унеможливило уточнити позовні вимоги в частині збільшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи наведене, представник вважає, що з відповідача необхідно додатково стягнути суму середнього заробітку з дня звільнення по день ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто 15 травня 2020 року, розмір якого за 707 робочих днів та виходячи із середньоденного заробітку в сумі 219 грн буде становити 154 833 грн.

Відзиви учасників справи на апеляційні скарги до суду не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, а апеляційну скаргу позивача - задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що з 28 грудня 2004 року ОСОБА_1 працював у структурних підрозділах, що входили до складу державного підприємства «Донецька залізниця». Остання займана ним посада - старший електромеханік дільниці І групи виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

У відповідності до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року № 4442-ІV, постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ДП «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Згідно з наказом правління ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303 інформаційно-обчислювальний центр ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

На виконання рішення засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31 травня 2016 року та 3 червня 2016 року відбулось переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», відповідно до вимог законодавства та внутрішніх нормативно-правових актів товариства з повідомленням ДФС про прийняття на роботу кожного окремого працівника та видання наказів про прийняття на роботу кожного окремого працівника переведеного з ДП «Донецька залізниця».

17 липня 2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 10564/ДН-ОС від 13 липня 2017 року позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано в акціонерне товариство «Українська залізниця».

Згідно з проведеними представником позивача розрахунками належних до виплати сум при звільненні, що наведені у позовній заяві, заборгованість відповідача із виплати заробітної плати за період з 1 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року (70 днів) становить 14 630 грн, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 29 жовтня 2018 року - 134 178 грн.

Відповідно до довідки відповідача від 6 грудня 2019 року № 1569/2 про доходи позивача, у березні 2017 року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у розмірі 2 460,78 грн та після утримань податків та обов`язкових платежів виплачено 1 956,76 грн, а за квітень-липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалась.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що при звільненні позивачу була виплачена заробітна плата у повному обсязі. Неможливість надати первинні документи на підтвердження фактичного виконання позивачем робіт та як наслідок здійснення нарахування заробітної плати, на думку суду, не ґрунтувалося на нормах діючого законодавства, оскільки жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі у зв`язку з форс-мажорними обставинами. Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України. Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, а відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією. Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» не є юридичною особою, а ПАТ «Українська залізниця» територіально розміщено у м. Києві, у зв`язку з чим будь-яких перешкод для належного виконання відповідачем власних обов`язків перед позивачем не встановлено.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

За змістом статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) висловила правову позицію, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» (21 жовтня 2015 року).

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК Україниучасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вище положення матеріального та процесуального права достатньої уваги не звернув, не врахував, що матеріали справи не містять належним чином складених табелів обліку робочого часу за заявлені позивачем місяці роботи (квітень-липень 2017 року), в результаті чого визначити кількість часу, відпрацьованого працівником, неможливо, а наведені ним розрахунки не можуть бути доказом нарахування заробітної плати, оскільки вони не містять підпису уповноваженої особи та штампу чи печатки підприємства.

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки довідці АТ «Укрзалізниця» про доходи ОСОБА_1 від 6 грудня 2019 року № 1569/2 (а.с. 31), відповідно до якої позивачу у березні 2017 року була нарахована заробітна плата у розмірі 2 460,78 грн та після утримань податків та обов`язкових платежів виплачено 1 956,76 грн, що підтверджується його підписом у відомості про виплату грошей № 30 за березень 2017 року (а.с. 32, 33), а за квітень-липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалась.

Зазначені обставини також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу - ОСОБА_1 з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України форми ОК-5 і ОК-7, які сформовані позивачем засобами автоматичних систем ПФУ (а.с. 13-18).

Як зазначив відповідач, заперечуючи проти позову, виробничі підрозділи регіональної філії «Донецька залізниця», а саме: Донецька дирекція залізничних перевезень, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності з 15 березня 2017 року припинили виконання своїх функцій із забезпечення перевізного процесу.

У зв`язку з захопленням 17 березня 2017 року невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку, у відповідача з 17 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої) до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

Висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв`язку із цим антитерористичної операції). Із фактичним захопленням з 17 березня 2017 року адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідач, у тому числі, фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних та ін., що підлягають до виплати на користь робітників як поточних виплат, так і виплат у день звільнення, та, будучи позбавленим можливості користуватися своїми коштами, здійснювати відповідні виплати, а також будь-які інші юридично значимі правові дії, на підставі яких могли б виникати чи припиняти свою дію певні правовідносини.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій

Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Тобто, факт існування укладеного між сторонами трудового договору протягом спірного періоду з 1 квітня 2017 року по 17 липня 2017 рокуне наділяє працівника правом на отримання заробітної плати, він лише передбачає можливість виконувати роботу, визначену цією угодою, і як наслідок отримувати винагороду.

Разом з тим, доказів того, що в період, за який позивач просив стягнути заборгованість по заробітній платі, він виконував покладені на нього трудовим договором обов`язки матеріали справи не містять, а відтак у відповідача були відсутні підстави для нарахування йому заробітної плати.

Подібний правовий висновок висловлено колегією суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18).

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.

Такі ж висновки висловлені у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 3 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19), від 16 вересня 2020 року у справі 757/6109/19-ц (провадження № 61-10555св20).

Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором (а.с. 34-38).

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у вищеперелічених постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, не перевірив доводи відповідача про те, що з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення невиплачених сум заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 2 березня 2020 року у справі № 233/4474/19 (провадження № 61-22805св19) та від 29 квітня 2020 року у справі № 196/1525/15-ц (провадження № 61-13593св19).

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив усі наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина перша, сьома статті 141 ЦПК України).

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Аналогічний висновок про правильне застосування норм права висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16.

За таких обставин, позивач відповідно до закону звільнений від сплати судового збору лише в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, однак повинен сплачувати судовий збір за пред`явлення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За пред`явлення зазначених позовних вимог в суді першої інстанції ОСОБА_1 судовий збір не сплачував, тому пропорційно до розміру цих вимог, у задоволення яких відмовлено, з позивача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України слід стягнути судовий збір у розмірі 1 341,78 грн.

Також з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 1 152,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції щодо частково задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Поруч з цим встановлено, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою, регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» відповідно до платіжного доручення № 2776086 від 26 травня 2020 року сплатила 6 294,50 грн, а відтак вказану різницю судового збору у розмірі 5 141,90 грн необхідно компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного міста Києва від 15 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених сум заробітної плати відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 1 341,78 грн (одну тисячу триста сорок одну гривню 78 копійок) несплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» 1 152,60 грн (одну тисячу сто п`ятдесят дві гривні 60 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Компенсувати акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 5 141,90 грн(п`ять тисяч сто сорок одну гривню 90 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній