Справа № 450/3585/18 Головуючий у 1 інстанції: Масієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/62/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Фейір К.О.

з участю: відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити відповідача права користування будинком АДРЕСА_1 . Мотивувала свої позовні вимоги тим, що їй на праві приватної власності належать дві земельні ділянки площею 0,1250 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, а також площею 0,0619 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач без її згоди проживає у підвальному приміщенні її будинку за вищезгаданою адресою, перетворив дане приміщення та обидві земельні ділянки у сміттєзвалище, зберігає на них сміття, будівельні відходи, металобрухт, дрова. Будинок, який їй належить, недобудований, право власності на нього не зареєстроване. Відтак, він не може вважатися житлом. Вважає, що відповідач не мав права реєструвати місце свого проживання у такому будинку. Враховуючи вищенаведене, просить позовні вимоги задовольнити.

31 січня 2019 року від позивача та її представника ОСОБА_3 до суду надійшла заява про зміну (уточнення) підстав позову, у якій вони просили позов задовольнити з мотивів того, що відповідач не є членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між сторонами розірвано у 2009 році. А тому позивач вправі застосовувати до відповідача положення ст. 162 ЖК Української РСР та п. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Додатково зазначають, що незважаючи на те, що відповідач не є власником майна, не є членом сім`ї позивача, він систематично використовує житлове приміщення та земельні ділянки не за призначенням, систематично порушує правила соціалістичного співжиття, що робить неможливим проживання інших осіб з ним у одному будинку. Крім того, позивач відмовився від свого права на поділ майна подружжя, що підтверджується ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2015 року, якою його заяву про залишення позову без розгляду задоволено, а позов до ОСОБА_2 про поділ майна залишено без розгляду. З огляду на зазначене, просять позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржила позивач.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Стверджує, що суд допустив ряд процесуальних порушень, висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд першої інстанції не врахував, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку та не веде з ним спільного господарства. У порушення вимог ст.382 ЦПК України суд неправильно визначив зміст правовідносин та помилково застосував положення ст.116,64 ЖК України, не звернув уваги, що в обґрунтування позову позивач посилається на вимоги ст.391 ЦК України, заперечує проти проживання відповідача у будинку. Суд безпідставно не врахував наданий позивачем витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,який підтверджує, що позивач є одноособовим власником будинку АДРЕСА_1 та дійшов безпідставного висновку про те, що позов є передчасним, оскільки позивач не є власником будинку. Висновок суду про те, що докази недотримання санітарно-епідеміологічних норм при використанні земельних ділянок є недостатніми, що при цьому мали бути заявлені вимоги щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є незаконними та як відповідно до ч.2 ст.375 ЦК України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди,інше нерухоме майно, при цьому з положень ст.116 ЖК не випливає, що порушення правил співжиття повинні стосуватися виключно житлового будинку і не можуть зачіпати , в тому числі порушення використання земельної ділянки під таким будинком. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 та її адвокат в судове засідання не з`явились, хоч були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Клопотання позивача та її представника про відкладення розгляду справи, колегія суддів відхилила, оскільки обставини неявки в судове засідання зазначені в клопотаннях не підтверджені жодними належними доказами.

Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Судом встановлено такі обставини.

Позивач та відповідач перебували у шлюбі, який був укладений 26 лютого 1994 року та розірваний 08 квітня 2009 року (а.с.10,12).

Позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1250 га у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯП № 185682 (а.с.5).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯП № 185683, позивачу належить земельна ділянка площею 0,0619 га у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області (а.с.6).

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористувачів № 1555 від 31 серпня 2018 року, виданої Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, встановлено, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_2 , її донька ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_1 (а.с.7).

У листі Сокільницької сільської ради №1174 від 14.09.2018 року, зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 до 2001 року (а.с.8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні правові підстави для подачі даного позову, оскільки позивач не є власником житлового будинку.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до частин 1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення. Вказана дефініція дає правильне розуміння того, що позивач, звертаючись до суду, має матеріально-правову заінтересованість захистити своє право. Під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Такими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто факти, які зумовлюють певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстави позову не можуть входити обставини, які виступають доказами в справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

Таким чином, предмет позову це те, що конкретно вимагає позивач; підстава позову те, чим позивач обґрунтовує свої вимоги; зміст позову це спосіб захисту порушеного права. Таке ж розуміння елементів позову закріплено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року № 5.

Як вбачається з позовної заяви та її уточнень предметом даного позову є позбавлення відповідача права на користування будинком АДРЕСА_1 .

Підставами позову є те, що відповідач не є членом сім`ї позивача, а відтак втратив право користування будинком та земельними ділянками, а також те, що останній систематично порушує правила співжиття, використовує жиле приміщення і земельні ділянки не за призначенням, що робить неможливим для інших проживання у цьому будинку. Заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, що є порушенням ст.116 Житлового кодексу України.

Відтак, предметом доказування у даній справі є наявність права власності на будинок, відсутність сімейних відносин між сторонами у справі, порушення правил співжиття.

Як позивач так і відповідач стверджують про відсутність сімейних відносин, зазначене підтверджується також свідоцтвом про розірвання шлюбу, а відтак зазначена обставина доказуванню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що припинення сімейних відносин не є підставою для позбавлення відповідача права на користування житлом, оскільки останній продовжує проживати в займаному житловому приміщенні, а доказів порушення правил співжиття, систематичного руйнування чи псування житлового приміщення позивачем не надано.

Звернення позивача у правоохоронні органи не підтверджують зазначених обставин, а лише свідчать про наявність довготривалого конфлікту між колишнім подружжям (а.с.142-145).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Згідно з ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями (ст.381 ЦК України).

Правом на негаторний позов наділений в тому числі власник, що володіє річчю, але позбавлений можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Як відповідач у такому спорі виступає особа/особи, що своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності (права титульного володіння).

Відтак, обов`язком власника у негаторному позові не є доказування неправомірності дій відповідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки.

В даному випадку на відповідача покладається обов`язок по доведенню факту правомірності його проживання у будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 26 листопада 1998 року, тобто під час перебування у шлюбі з позивачем, що розцінюється як згода на його вселення, тому доводи позивача про те, що відповідач самоправно зайняв житлове приміщення є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім цього, відповідач стверджує, що будинок будувався за його кошти, а оформлення будинку на ім`я позивачки не свідчить про те, що вона є одноосібним власником. З приводу поділу майна подружжя спір перебуває у суді (а.с.168), а з приводу набуття права власності на земельні ділянки порушена кримінальна справа (а.с.62-63). Відтак, позбавлення відповідача права на користування будинком, який є його житлом та з яким в нього існує тривалий зв`язок, в якому він фактично проживає суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У ході розгляду справи позивач надала суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності будинку садибного типу АДРЕСА_1 загальною площею 214,8 кв.м., житловою площею 23,8 (а.с.112), разом з тим підстави позову не змінила, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства закріпленого у ст.13 ЦПК України.

Мотиви позову та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач втратив право користування будинком, оскільки не є членом сім`ї позивача, однак сама позивач на час подання позову не була власником будинку, оскільки право власності на нього не було зареєстровано у встановленому законом порядку, відтак суд першої інстанції правильно зазначив , що даний позов є безпідставним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно застосував положення ст.116 Житлового кодексу України є необгрунтованим, оскільки позивач мотивувавла свій позов тим, що відповідач використовує жиле приміщення і земельні ділянки не за призначенням, систематично порушує правила соціалістичного співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку (а.с.36-37) та на підтвердження зазначених обставин надала акти обстеження земельних ділянок, яким суд першої інстанції надав належну та обгрунтовану оцінку та зазначив, що ця норма закону застосовується до правовідносин, які виникли під час користування житлом, а позивач надала докази того, що відповідачем порушуються санітарно-іпідеміологічні норми при використанні земельних ділянок.

Разом з тим позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, позивач теж не заявляла.

З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини, з врахуванням положень закону, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

З врахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є аналогічними доводам позовної заяви та її уточнень, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 17 вересня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк