Постанова

Іменем України

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 264/767/17

провадження № 61-6855св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Головне управління Держпродспоживслужби в Донецькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року у складі судді Іванченко А. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., та ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 06 березня

2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «ПриватБанк» (назву змінено на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» - далі

АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Головне Управління Держпродспоживслужби в Донецькій області, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 25 липня 2007 року було укладено кредитний договір № MR14G100160004, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі

25 000 доларів США на придбання житлової нерухомості, а також у розмірі

5 760 доларів США на оплату страхових платежів. Строк повернення кредиту встановлено до 22 липня 2027 року. У подальшому, 17 жовтня 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою внесено зміни до умов кредитного договору щодо розміру відсотків, комісії, складено графік погашення кредиту, договір доповнено пунктом про збільшення термінів позовної давності до 50 років.

У забезпечення повернення кредитних коштів, між нею та банком 25 липня 2007 року було укладено договір іпотеки, яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Вважаючи, що умови кредитного договору від 25 липня 2007 року та додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року є такими, що порушують її права споживача: документи підписані нею під впливом омани щодо реальної вартості фінансових послуг; банком не надано їй повної та достовірної інформації щодо вартості фінансових послуг, як до підписання кредитного договору так і під час укладання кредитного договору та додаткової угоди до нього; договір містить дискримінаційні умови, які порушують принцип рівності сторін у договорі та є несправедливими відносно споживача, ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір від 25 липня 2007 року № MR14G100160004 разом із додатковою угодою до нього

від 17 жовтня 2014 року, визнати недійсним договір іпотеки від 25 липня

2007 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними окремі частини кредитного договору від 25 липня

2007 року № MR14G100160004, та додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року № MR14G100160004, а саме визнано недійсними: в пункті 7.1. кредитного договору від 25 липня 2007 року № MR14G100160004 сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту; в пункті 7.1 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору

від 25 липня 2007 року № MR14G100160004 сплату щомісячної комісії в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту; в пункті 5 додаткової угоди

від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року

№ MR14G100160004 визнано недійсним речення «при цьому, позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором; визнано недійсним абзац п`ятий пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року № MR14G100160004 «терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 50 (п'ятдесят) років».

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлення неустойки у розмірі 100 % від суми неналежно сплачених відсотків та винагороди є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача, як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором, що є підставою для визнання недійсним у цій частині умов пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору

№ MR14G100160004 від 25 липня 2007 року.

Суд визнав положення пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007року про встановлення термінів позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за цим договором тривалістю 50 років, такими, що є несправедливими, і визнанню недійсними на підставі положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної винагороди у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, а потім сплату комісії в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відповідач ані у кредитному договорі, ані у додатковій угоді не зазначив, які саме послуги за вказану винагороду (комісію ) надаються позивачу.

Суд відхилив доводи представника відповідача щодо відмови у позові внаслідок пропуску позивачем позовної давності для звернення із цим позовом до суду, які викладені в заяві про застосування наслідків пропуску позовної давності з огляду на наступне. Як вбачається з умов кредитного договору від 25 липня 2007 року, кредит виданий на строк

з 25 липня 2007 року по 22 липня 2027 року включно. Пунктом пункту 5.1 кредитного договору встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором. Позивач звернулась із цим позовом у межах строку дії кредитного договору. Оспорювана позивачем додаткова угода підписана 17 жовтня 2014року, із цим позовом позивач звернулась до суду у січні 2017 року, тобто протягом трирічної позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 7.1. кредитного договору від 25 липня 2007 року

№ MR14G100160004 у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту; визнання недійсним абзацу п`ятого пункту 5 додаткової угоди

від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року

№ MR14G100160004 «терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю

50 (п`ятдесят) років» скасовано і у позові ОСОБА_1 у цій частині позову відмовлено.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 20 грудня 2018 року у частині визнання недійсним речення пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору

від 25 липня 2007 року № MR14G100160004 «при цьому позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором», змінено.

Визнано частково недійсним пункт 5 додаткової угоди від 17 жовтня

2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року

№ MR14G100160004, а саме, у частині, яка визначає, що «позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором».

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 20 грудня 2018 року у частині визнання недійсним в пункті 7.1 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року № MR14G100160004 сплату щомісячної комісії у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 у частині визнання несправедливою умови пункту 7.1 кредитного договору від 25 липня

2007 року, проте, враховуючи, що позивач пропустила позовну давність, колегія суддів вважала, що у позові в цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності. Встановлено, що позивач була обізнана про умови кредитного договору, зокрема з пунктом 7.1, з моменту укладення кредитного договору - з 25 липня 2007 року, а з позовом до суду

ОСОБА_1 звернулася у лютому 2017 року. Отже, позивач пропустила позовну давність для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання недійсним пункту 7.1 додаткової угоди про стягнення комісії, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена комісія, та перевіривши доводи позовних вимог ОСОБА_1 правильно дійшов висновку, що умови додаткової угоди - пункт 7.1, не відповідають наведеним нормам закону та правовим висновкам Верховного Суду України.

Встановивши, що окремі положення пункту 5 додаткової угоди до кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом та в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у цій частині.

Зі справи та пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції вбачається, що додаткова угода до кредитного договору підписана

ОСОБА_1 свідомо, будь-якого примусу до позивача не застосовувалося, а тому, колегія вважала, що визначені додатковою угодою строки позовної давності узгоджені між сторонами і підстави для визнання цієї частини пункту 5 додаткової угоди недійсною відсутні. При цьому, частина додаткової угоди, яка оскаржується, визначає, що положення про збільшені строки позовної давності встановлюються для сторін, а не тільки для вимог

АТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,

АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовних вимог та у цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 15 квітня 2019 року та від 19 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У травні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - Головне управління Держпродспоживслужби в Донецькій області, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договорів іпотеки недійсними призначено до судового розгляду.

Доводи осіб, яка подали касаційні скарги

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що банк свої зобов`язання за договорами виконав у повному обсязі, а саме видав позивачу кредит. Станом на час укладення кредитного договору

стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не забороняла встановлення інших умов, визначених законодавством, зокрема комісійної винагороди. Встановлена пунктом 7.1 винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту не є платежем, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку, а є комісійною винагородою за надані послуги у розумінні частини чотирнадцятої

статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Стосовно додаткової угоди, то 17 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1 за власною ініціативою звернулася до банку та підписала додаткову угоду та додаток до неї. У зазначеній додатковій угоді встановлені узгоджені з клієнтом зміни до кредитного договору, тобто жодної норми права банком не порушено, також ОСОБА_1 прийняла умови додаткової угоди шляхом її прийняття та виконання.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що кредитний договір укладений сторонами на строк до 22 липня 2027 року, тому у межах цього строку сторони мають право реалізувати свої права та обов`язки, у тому числі і право на судовий захист. Також частина додаткової угоди, яка оскаржується, визначає, що положення про збільшені строки позовної давності встановлюється для сторін, а не тільки для вимог банку. За таких висновків суду, враховуючи, що з моменту укладення кредитного договору від 25 липня 2007 року не пройшло 50 років, тим більше не було у апеляційного суду правових підстав для застосування норм, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», у якому вона просила вказану касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № MR14G100160004. Згідно із пунктом 7.1 договору, банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 25 000 доларів США на придбання житлової нерухомості, а також у розмірі 5 760 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 вказаного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пунктом 6.2 вказаного договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «24» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 328,18 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

17 жовтня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору № MR14G100160004 від 25 липня 2007 року, якою внесено зміни і пункт 7.1 викладено у наступній редакції: «Банк зобов`язується надати «Позичальникові» грошові кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк по 22-07-2027 року включно (надалі за текстом Договору «Строк кредитування»), у вигляді не поновлювальної кредитної лінії

у розмірі 25 000,00 доларів США на наступні цілі: придбання житлової нерухомості, а також у розмірі 5 760,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків з 24 листопада 2008 року по 26 липня 2010 року у розмірі 14,04 %, з 26 липня 2010 року

по 17 жовтня 2014 року у розмірі 13,54 %, з 17 жовтня 2014 року у розмірі

12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту, відповідно до пункту 3.11 цього договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «24» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1)».

Пунктом 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року передбачено, що в разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в договорі, згідно статей 212, 611,

651 ЦК України сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання позичальником зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором, плата за кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позичальником. При цьому, позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; у розмірі 100 %

від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором.

Сплата позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником зобов`язання по сплаті плати за кредитом. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Також цим же пунктом додаткової угоди встановлено терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 50 (п`ятдесят) років.

У забезпечення повернення грошових коштів за кредитним договором

№ MR14G100160004 від 25 липня 2007 року, між сторонами 25 липня

2007 року укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передана квартира

АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій у повній мірі не відповідають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсними.

За умовами пункту 7.1 кредитного договору від 25 липня 2007 року позивач повинна була виплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Отже, оскаржувані положення пункту 7.1 щодо виплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту є несправедливими в силу закону.

Судами встановлено, що позивач була обізнана про умови кредитного договору, зокрема з пунктом 7.1, з моменту укладення кредитного

договору - з 25 липня 2007 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у лютому 2017 року. Отже, позивач пропустила позовну давність для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання недійсним

пункту 7.1 кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.

Отже, апеляційним судом у цій частині обґрунтовано відмовлено у задоволені позову.

Також, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання частково недійсним пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня

2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року

№ MR14G100160004, а саме, в частині, яка визначає, що «Позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: - в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; - в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором».

Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада

2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Встановивши, що окремі положення пункту 5 додаткової угоди до кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом та в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у цій частині.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами

першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредитe - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі

№ 361/7528/17 (провадження № 61-45662св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, пункт 7.1 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року є нікчемним на підставі абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент його укладення.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами позивач до суду не зверталась.

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Із урахуванням зазначеного, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним пункту 1.7. додаткової угоди до кредитного договору, неправильно застосував наведені вище положення норм матеріального права та дійшов необґрунтованого висновку про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки ці умови кредитного договору є нікчемними - недійсними в силу закону.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 квітня

2020 року у справі № 766/6920/17 (провадження № 61-35179св18).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимог (в якій вони оскаржується банком) підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними умов пункту 7.1 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 20 грудня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду

від 06 березня 2019 року в частині визнання недійсним пункту 7.1 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року № MR14G100160004 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Донецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович