Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ігнатенка В.М.
16 вересня 2020 року
справа № 373/726/14-ц
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Кузнєцова В. О., суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 11 червня 2018 року.
У цій справі судами встановлено, що ОСОБА_2 передав у позику ОСОБА_3 грошові кошти, що підтверджується розписками, на яких ОСОБА_1 вказала, що виступає поручителем за зобов`язаннями, що виникли між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
Залишаючи без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 та відхиляючи її доводи про недійсність договорів поруки з огляду на порушення письмової форми, колегія суддів виходила з того, що ОСОБА_1 зазначила у боргових розписках про те, що вона виступає поручителем за борговими зобов`язаннями позичальника, тому форма договорів поруки є дотриманою.
Не можу погодитися із цими висновками колегії суддів з таких мотивів.
За договором поруки, відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Порука є видом забезпечення виконання зобов`язань.
Відповідно до статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
Розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, від 23 жовтня 2019 року, справа № 723/304/16-ц, провадження № 14-360цс19).
Так, відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, розписка не є письмовою формою договору, оскільки вона підписується лише однією стороною договору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Відповідно до частини першої статті 218 ЦК Українинедодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Згідно із статтею 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Отже, зазначення у законі про нікчемність договору про забезпечення виконання зобов`язань у випадку порушення письмової форми спростовує презумпцію правомірності правочину.
У випадку нікчемності договору визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин є нікчемним, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18). Під час вирішення спору, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні норми матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Застосування норм щодо форми договору поруки та правових наслідків її порушення дають підстави для висновку про те, що зазначення у розписці про поруку ОСОБА_1 за зобов`язаннями ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 не є правовою підставою виникнення між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відносин поруки.
Отже, з огляду на порушення обов`язкової письмової форми договору поруки, були відсутні підстави для солідарного стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики як з поручителя.
За таких обставин, слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування оскаржуваних рішень у зазначеній частині та постановлення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 .
Суддя В. М. Ігнатенко