П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/20342/19

Провадження № 22-ц/4815/975/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Гордійчук І.О.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

об 11 год. 21 хв. 01.06.2020 у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 10.06.2020

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Прокуратура Рівненської області;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Цуняк Володимир Йосипович;

відповідача - Музичук Тетяна Сергіївна ;

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Прокуратури Рівненської області на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом, розмір якого в подальшому було збільшено, до Прокуратури Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями та діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Мотивуючи свої вимоги, вказувалося про те, що 17 грудня 2014 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000073 від 17.12.2014. Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 24 лютого 2015 року у справі №569/2636/15-к застосовано щодо нього запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 24 лютого 20915 року у справі №569/2531/15-к накладено арешт на його майно та заборонено будь-яким чином розпоряджатися ним. 06 квітня 2015 року щодо ОСОБА_1 складено обвинувальний акт, який було затверджено 07 квітня 2015 року, та направлено до Рівненського міського суду 08 квітня 2015 року.

Вироком Рівненського міського суду від 05 жовтня 2016 року у справі №569/5592/15-к позивача визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 квітня 2018 року у справі №569/5592/15-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Вважав, що внаслідок зазначених подій зазнав моральних страждань, було порушено звичайний уклад його життя та нормальні життєві зв`язки. Через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, обрання щодо нього запобіжного заходу, арешту майна, відсторонення від посади, тривалого розгляду кримінального провадження було порушено виважений та передбачуваний спосіб його життя, а також життєві зв`язки, що раніше склалися. За надані адвокатом Цуняком В.Й. послуги захисту у кримінальному процесі ним було сплачено 120 000 гривень, які просив стягнути з Державного бюджету України на його користь як понесені витрати на правову допомогу та 360 873 гривні моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 188 920 гривень моральної шкоди та 120 000 гривень витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти вимог позивачу відмовлено.

У поданій відповідачем апеляційній скарзі зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягало у неповноті з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушенні норм процесуального права, а також у неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування заявник покликається на хибність присудження судових витрат у розмірі 120 000 гривень, адже висновки суду про це спростовуються положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1, ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 звітно-виборним з`їздом адвокатів України, і постановою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №910/4881/18.

Оскільки належними та допустимими доказами в силу ст.ст. 76-77, 81 ЦПК України не підтверджується факт понесення позивачем 120 000 гривень на надання правової допомоги, тому їх стягнення в такому розмірі не ґрунтується на матеріалах справи і вимогах закону.

Вважає, що судом залишено без уваги і норми ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, які свідчать про обов`язковість урахування судом критеріїв реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ці правила застосовано Європейським судом з прав людини і при ухваленні своїх рішень у справах "EastAlliance Limited проти України" та "Лавентс проти Латвії".

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати, прийнявши нове - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . Тобто судове рішення в частині стягнення 188 920 гривень моральної шкоди не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем чи його представником не подавався, хоча про право його подати у термін до 14 серпня 2020 року їм роз`яснювалося ухвалою Рівненського апеляційного суду від 29 липня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, перегляд рішення суду попередньої інстанції обмежується його висновками і вказівками про доведеність та обґрунтованість витрат на правову допомогу, що понесені ОСОБА_1 у кримінальному процесі, а також її розміру. Ці витрати згідно із законом підлягають присудженню при розгляді цивільної справи за позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.

Задовольняючи вимоги позивача, суд взяв до уваги наявність виправдувального вироку суду щодо ОСОБА_1 , який набрав законної сили, тобто існування фактичних та правових підстав для відшкодування на його користь моральної шкоди державою через стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 188 920 гривень.

При вирішенні справи суд правильно встановив підставність вимоги позивача про стягнення 120 000 гривень витрат на надану правову допомогу його захисником - адвокатом Цуняком В.Й., які були понесені ОСОБА_1 у кримінальному провадженні щодо нього за ч. 2 ст. 364 КК України, де його було виправдано. Тобто позивача незаконно притягнено до кримінальної відповідальності, при розслідуванні справи обрано запобіжний захід, накладено арешт на майно та відсторонено від займаної посади.

Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються та стверджуються матеріалами справи, 17 грудня 2014 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000073 від 17 грудня 2014 року.

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 23 лютого 2015 року у справі №569/2636/15-к застосовано щодо позивача запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 24 лютого 2015 року у справі №569/2531/15-к накладено арешт на належне йому майно та заборонено будь-яким чином розпоряджатися цим майном.

Вироком Рівненського міського суду від 05 жовтня 2016 року у справі №569/592/15-к ОСОБА_1 визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, та виправдано у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 квітня 2018 року у справі №569/5592/15-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Наведені судові рішення 28 березня 2019 року залишені без змін Верховним Судом.

Вважаючи, що його права є порушеними з огляду на оголошення підозри у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 364 КК України, обрання запобіжного заходу та накладення арешту на належне майно із забороною ним розпоряджатися, законність яких спростовано виправдувальним вироком суду, що набрав законної сили, у жовтні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до Прокуратури Рівненської області про відшкодування 212 823 гривні моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду, а також 120 000 гривень витрат на правову допомогу, яка була надана у кримінальному провадженні.

Оскільки предметом апеляційної перевірки є законність і обґрунтованість присудження позивачу понесених витрат на правову допомогу та їх розміру, тому в іншій частині рішення суду попередньої інстанції не переглядається.

Згідно із п. 1 ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 2, п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Відповідно до ст.ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договором про надання правової допомоги.

Рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "EastAlliance Limited про ти України" (заява №19336/04, п. 269) вказує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зроблено такі правові висновки.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

-розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

-розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до вимог закону при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що процесуальним законодавством передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1.) їх дійсність; 2.) необхідність; 3.) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

За правилами частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На а.с. 40-43 міститься додаток №1 до договору про надання правової допомоги - захисту від 20.02.2015 (щодо визначення розміру гонорару), що укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Цуняком В.Й. За його умовами, розмір гонорару склав 30 000 гривень, про що 20 лютого, 05 березня та 01 квітня 2015 року адвокатом видано квитанції до прибуткового касового ордера №№12, 14, 15. Розрахунком-звітом наданої правової допомоги від 06 квітня 2015 року стверджено про дату її здійснення, години/час роботи адвоката, характер правової допомоги (послуги) та вартість роботи/послуги за робочу годину/часу, витраченої адвокатом.

З додатка №1 до договору про надання правової допомоги - захисту від 07 квітня 2015 року (щодо визначення розміру гонорару) вбачається, що позивач зобов`язався сплатити на користь адвоката грошові кошти, а в графах цього документа "Дата оплати" і "Сума" вказується - 90 000 гривень (9 платежів по 10 000 гривень). Також про суму саме у 90 000 гривень свідчать долучені копії квитанцій до прибуткового касового ордера №№ 3 від 07 квітня, №4 від 06 травня, №5 від 02 червня, №10 від 06 липня, №11 від 05 серпня, №12 від 02 вересня, №14 від 15 жовтня, №16 від 09 листопада і №17 від 07 грудня 2015 року (а.с. 45-54).

В розрахунках-звітах наданої правової допомоги ОСОБА_1 від 05 жовтня 2016 року, від 17 квітня 2017 року та від 28 березня 2019 року вказується про години/час роботи адвоката, характер правової допомоги (послуги) та вартість роботи/послуги за робочу годину/час, витраченої адвокатом в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, на загальну суму у 100 000 гривень (40 000 гривень + 30 000 гривень + 30 000 гривень) (а.с. 55-57).

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегією суддів беруться до уваги принципи виваженості, розумності, справедливості при наданні правової допомоги адвокатом, співмірність розміру надаваної ним правової допомоги із здійсненою позивачем оплатою, складність кримінального провадження, де ОСОБА_1 притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 364 КК України, тобто за ступенем своєї тяжкості інкримінований злочин є тяжким, пропорційність понесених витрат і наданих правових послуг адвокатом, значення кримінального провадження для позивача та для суспільства і те, що наслідки кримінального провадження могли очевидно негативно вплинути на його репутацію.

З огляду на наведені обставини колегія суддів вважає за правильне погодитися із висновками суду попередньої інстанції про присудження з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 120 000 гривень витрат на правничу допомогу.

Щодо доводів апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права, що спонукає до прийняття нового судового рішення - про повну відмову у стягненні витрат на правову допомогу, то з ними погодитися колегія суддів не може.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Помимо викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до цілком (повністю) хибного розв`язання питання про стягнення витрат на правову допомогу, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості рішення суду в оскаржуваній частині, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.

Не заслуговують на увагу і аргументи прокурора про неправильність застосування норм матеріального права і тому залишення вимоги про стягнення спірних судових витрат без задоволення, оскільки суперечать обставинам справи та вимогам закону.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для зміни рішення суду попередньої інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Прокуратури Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2020 рокув оскаржуваній частині - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 06.10.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

Н.М.Ковальчук