ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6273/20 Справа № 173/1148/19 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно, мотивуючи його тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18 квітня 2014 року приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Савельєвою Г.В., вона є власником 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (яка відповідно до розпорядження сільського голови Дмитрівської сільської ради №8,9 від 16 січня 2016 року перейменована на АДРЕСА_2 , її право власності зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 квітня 2014 року за №5415973. Біля будинку мається земельна ділянка площею 2024 м.кв, по фактичному користуванню.

Зазначала, що співвласником іншої 1/4 частини житлового будинку є її рідний брат ОСОБА_1 , який користуються будинком та земельною ділянкою з 2014 року та надає його в користування іншим особам. Після отримання свідоцтва про право на спадщину вона звернулась до ОСОБА_1 з проханням надати їй можливість користуватись будинком та земельною ділянкою біля нього, однак він відмовив їй у цьому та зазначив, що весь будинок належить тільки йому. На житловому будинку встановлені замки, від яких в неї ключів немає, всі її намагання вселитись до будинку не надали позитивного результату, у добровільному порядку вирішити спір вона не може, так як він не бажає цього.

Вказувала, що на сьогоднішній день, відповідно до акту від 04 квітня 2019 року, складеного комісією Дмитрівської сільської ради, домоволодіння по АДРЕСА_2 перебуває в незадовільному та занедбаному стані, а вона, не маючи вільного доступу до своєї власності, не має можливості утримувати її та привести домоволодіння в належний для проживання стан.

Посилаючись на те, що в квітні 2019 року вона намагалась увійти до будинку, однак сторонні, невідомі їй люди, не дали можливості їй цього зробити, в зв`язку з чим вона змушена була звертатись до сільської ради з метою врегулювання спірної ситуації, але це не дало бажаних результатів, а тому просила суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , зобов`язавши ОСОБА_1 вселити її до житлового будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2020 року позовні вимоги задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно задовольнив позов, залишив без уваги те, що він не чинить їй жодних перешкод у користуванні домоволодінням та земельною ділянкою, наголошував на тому, що разом з ним проживає його донька та її дитина ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), які не мають іншого житла для проживання, в той час коли ОСОБА_2 проживає та зареєстрована в двокімнатній квартирі, має у власності й інше нерухоме майно, крім того судом не було враховано потенційно високий ризик інфікування COVID-19 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які проживають у спірному домоволодінні. Зазначав про ряд судових рішенням, якими вирішувались спори з приводу належного йому та позивачці домоволодіння.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18 квітня 2014 року приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Савельєвою Г.В., позивач ОСОБА_2 є власником 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 .

Право власності на 3/4 частини зазначеного будинку зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 квітня 2014 року за №5415973. Біля будинку мається земельна ділянка площею 2024 м.кв по фактичному користуванню, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину та витягом про реєстрацію прав власності. Відповідно до розпорядження сільського голови Дмитрівської сільської ради №8,9 від 16 січня 2016 року АДРЕСА_2 була перейменована на АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням сільської ради.

Співвласником іншої 1/4 частини житлового будинку є рідний брат позивачки, відповідач ОСОБА_1 .

Таким чином будинок АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності позивачеві та відповідачеві.

Право власності на дане домоволодіння у сторін виникло правомірно, в результаті спадкування.

В спірному домоволодінні проживає та користується ним в повному об`ємі донька відповідача.

Згідно акту від 04 квітня 2019 року, складеному комісією Дмитріської сільської ради, встановлено, що спірне домоволодіння перебуває в занедбаному стані, а саме: дах літньої кухні в незадовільному стані, дах на гаражі відсутній. Стіни руйнуються, паркан розрушений порослю фруктових дерев. Земельна ділянка не обробляється протягом кількох років, сад тривалий час не доглядається.

Згідно висновку комісії: житловий будинок та господарські споруди і будівлі знаходяться в занедбаному стані внаслідок неналежного догляду за ним.

Також судом були допитані свідки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт порушення прав позивачки щодо користування належною їй на праві власності частиною домоволодіння яке підлягає захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що позивач як законний власник 3/4 частини спірного нерухомого майна має право на належне користування ним та проживання.

Наявність цього позову свідчить про те, що права позивача порушуються.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивач має у власності інше нерухоме майно не може слугувати підставою для позбавлення її права користування спірним майном.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що у спірному будинку проживає його донька разом із своєю дитиною, для яких спірний будинок є єдиним житлом, також не є підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач може хворіти є надуманими та недоведеним, а також жодним чином не можуть порушувати право власності ОСОБА_2 на частину спірного майна.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач не просить суд вселити її до будинку, як це передбачає судова практика, є хибними, оскільки позовними вимогами є усунення перешкод у користуванні саме шляхом вселення її у спірний будинок.

Наявність судових рішень стосовно спірного нерухомого майна не можуть прийматись до уваги як підстава для відмови у задоволенні даного позову у зв`язку з тим, що підстави та предмет позову були іншими та не були пов`язаними саме з усуненням перешкод у користуванні належною позивачу частиною майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно задовольнив позов зводяться до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 367 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.