Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 554/15735/14-ц

провадження № 61-5598св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду

м. Полтави у складі судді Блажко І. О. від 28 листопада 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Бондаревської С. М., Кривчун Т. О., від 27 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»

(далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк) звернулося до суду із позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 17 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальнику був наданий кредит у розмірі 31 600 доларів США під 11,9% річних, строком користування

до 16 квітня 2023 року.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору цього ж дня між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Позивач вказував, що 25 лютого 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та

ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Відповідно до вищевказаних договорів відбулося відступлення права вимоги, у тому числі й за кредитним договором

від 17 квітня 2008 року, укладеним з ОСОБА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, станом на 01 червня 2017 року утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 19 685,06 доларів США, за відсотками у розмірі 7 345,20 доларів США та пенею у розмірі 194 435,22 грн, яку банк просив стягнути з позичальника та поручителя у солідарному порядку.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати порушеними його права, як споживача фінансових послуг банку та визнати недійсним кредитний договір від 17 квітня 2008 року. В обґрунтування позовних вимог вказував, що кредитний договір не містить усіх істотних умов, які вимагаються чинним законодавством.

ОСОБА_2 також звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати договір поруки від 17 квітня 2008 року припиненим на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, посилаючись на те, що позичальник перестав вносити чергові платежі по кредитному договору у березні 2014 року, проте протягом шести місяців до неї, як до поручителя, банк з будь-якими вимогами не звертався.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 листопада

2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 07 грудня 2018 року про виправлення описки, позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 27 030,26 доларів США та 194 435,22 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано договір поруки від 17 квітня 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 припиненим.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства, а тому заборгованість, що утворилася у зв`язку із неналежним виконанням його умов з боку

ОСОБА_1 , підлягає стягненню у повному обсязі. Порука ОСОБА_2 є припиненою у зв`язку із тим, що протягом шести місяців з дня виникнення права вимоги банк не звертався до неї із вимогами про погашення заборгованості.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його адвокатом Вітром С. В., залишено без задоволення, а апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави

від 28 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог

ПАТ «Альфа-Банк» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 27 030,26 доларів США та 194 435,22 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, щосуд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення поруки, оскільки право банку на отримання чергового платежу було порушене у зв`язку з його неповною оплатою позичальником у строк до 10 травня 2014 року, то строк пред`явлення вимоги до поручителя почав спливати з 11 травня 2014 року, однак з позовом банк звернувся до суду 27 жовтня 2014 року, тобто в межах шестимісячного строку з дня настання виконання зобов`язання. Отже, кредитна заборгованість, яка утворилась унаслідок неналежного виконання позичальником умов договору, підлягає стягненню з позичальника та поручителя у солідарному порядку. При цьому суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки він містить усі необхідні істотні умови, які були належним чином погоджені сторонами. Окрім того, в момент укладення договору сторонами не було порушено вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки висновку судово-економічної експертизи від 02 липня 2018 року, відповідно до якої реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору становила 12,99% річних, а не 11,99% річних, абсолютне подорожчання кредиту становить 19 343 доларів США. Наданий банком розрахунок не суперечить умовам кредитного договору, не відображає повного обсягу інформації, на підставі якої розраховано суму боргу. Вказує, що за результатами дослідження умов кредитного договору від 17 квітня 2008 року та наданих позивачем документів неможливо встановити детальні умови погашення заборгованості з відображенням чітко визначених розмірів щомісячних платежів у розрізі погашення кредиту (основного боргу) та процентів за користування кредитом за весь період кредитування. Перед укладенням договору банк не повідомляв його про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Відзив на касаційну скаргу

У травні 2019 року від АТ «Альфа-Банк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому банк посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень.

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є

ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальнику був наданий кредит у розмірі 31 600 доларів США під 11,9% річних, строком користування до 16 квітня 2018 року.

Позичальник зобов`язався щомісячно вносити платежі у розмірі 264 доларів США.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору цього ж дня між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

08 грудня 2009 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено договір, яким сторони внесли зміни до кредитного договору, зокрема щодо строку дії договору до 16 квітня 2023 року включно, а також розміру щомісячного платежу 331,26 доларів США.

25 лютого 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Відповідно до вищевказаних договорів відбулося відступлення права вимоги, у тому числі й за кредитним договором від 17 квітня 2008 року, укладеним з ОСОБА_1

30 вересня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» надіслало на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості протягом тридцяти календарних днів з моменту надіслання цієї вимоги

(а. с. 26, 27 т. 1).

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 01 червня 2017 року у позичальника перед банком утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 19 685,06 доларів США, за відсотками у розмірі 7 345,20 доларів США та пенею у розмірі 194 435,22 грн.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо позову ПАТ «Альфа-Банк»

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

У справі, яка переглядається, строк кредитного договору встановлений сторонами до 16 квітня 2023 року, однак 30 вересня 2014 року банк надіслав відповідачам вимогу про повернення протягом тридцяти днів з дня надіслання цієї вимоги усієї суми кредитної заборгованості, що свідчить про зміну банком строку виконання зобов`язання з 16 квітня 2023 року на

30 жовтня 2014 року.

Тобто, ПАТ «Альфа-Банк» використало згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України та пунктом 9.1 кредитного договору право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом направлення зазначеної вимоги.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Встановивши строк виконання зобов`язань 30 жовтня 2014 року, банк продовжував нараховувати проценти та пеню після цієї дати, про що свідчить розрахунок заборгованості, у якому зазначені платежі нараховувались до

01 червня 2017 року, тобто після закінчення строку дії кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що наявність вимоги банку про дострокове повернення всієї суми заборгованості, яке боржником не виконано, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором,

а отже, строк дії договору змінився в даному випадку на 30 жовтня 2014 року та вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором, розраховану за період з 31 жовтня 2014 року

по 01 червня 2017 року, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, помилково погодився із розрахунком банку в частині нарахування процентів та пені поза межами строку дії договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак на підставі частини другої статті 625 ЦК України ПАТ «Альфа-Банк» вимоги не заявлялися.

Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Тобто, суд апеляційної інстанції визначаючи заборгованість, не перевірив правильність розрахунку та не звернув уваги на зміну банком строку дії кредитного договору, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості у заявленому ПАТ «Альфа-Банк» розмірі.

Оскільки висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості є правильними, однак неправильно визначено розмір заборгованості, колегія суддів вважає за можливе змінити оскаржуване судове рішення із зазначенням заборгованості за процентами та пенею, яка розрахована у межах строку дії кредитного договору, а саме за період з 17 квітня 2008 року по 30 жовтня 2014 року.

Так, розмір процентів за вказаний період, відповідно до наданого банком розрахунку, становить 1 287,24 доларів США, а розмір пені складає

98,79 доларів США, що еквівалентно 2 599,20 грн (а. с. 54, 55 т. 2).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що з позичальника солідарно з поручителем підлягає стягненню заборгованість у межах строку дії кредитного договору (з 17 квітня 2008 року по 30 жовтня 2014 року)у розмірі 20 972,30 доларів США та 2 599,20 грн, яка складається із: 19 685,06 доларів США - тіло кредиту; 1 287,24 доларів США - проценти; 2 599,20 грн - пеня.

При цьому суд касаційної інстанції зауважує, що стягнення заборгованості у іноземній валюті чинним законодавством не забороняється і таке узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

З огляду на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині стягнення з позичальника кредитної заборгованості із визначенням її складових.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ПАТ «Альфа-Банк» не переглядається, оскільки скасовано судом апеляційної інстанції.

Оскільки ОСОБА_2 не подавала касаційну скаргу, а доводів щодо незаконності судового рішення в частині стягнення з поручителя кредитної заборгованості та відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання поруки припиненою касаційна скарга ОСОБА_1 не містить, то відповідно до статті 400 ЦПК України законність судового рішення в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 .

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК Україниякщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до пункту 10.12 кредитного договору, підписанням цього договору позичальник стверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому булана надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в повному обсязі.

Кредитний договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_1 , на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України, та дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність зустрічний позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору від 17 квітня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема ОСОБА_1 не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримав кредитні кошти і протягом певного часу виконував умови кредитного договору. Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність обставин щодо укладання оспорюваного договору обманним шляхом та під тиском, оскільки такі обставини в силу статті 230 ЦК Українипозичальником належним чином не обґрунтовані.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК Українизазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору.

При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив як доказ недійсності кредитного договору висновок судово-економічної експертизи від 02 липня 2018 року (а. с. 210-236 т. 2), оскільки питання, поставлені на вирішення цієї експертизи, стосуються правильності розрахунків, що саме по собі не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» зводяться до переоцінки доказів та невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Не можна погодитися з доводами касаційної скарги про те, що банк не ознайомив позивача з інформацією про сукупну вартість кредиту та умови кредитування, оскільки в умовах кредитного договору зазначено особу та місце знаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема, порядок надання кредиту та сплати заборгованості, щомісячну суму платежу та строк внесення чергового платежу і строк його повернення, цільове використання грошових коштів, права та обов`язки сторін і їх відповідальність за невиконання умов кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 ухвалені без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що судові рішення в цій частині слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» підлягають задоволенню частково, то розмір понесених при зверненні до суду з цим позовом витрат підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 8 439,94 грн (розмір заявлених вимог -

905 610,41 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 551 788,23 грн (60,92%), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 13 854,14 грн (13 854,14 х 60,92 % = 8 439,94).

Разом з тим, до суду касаційної інстанції ОСОБА_1 сплатив 18 107,20 грн, а тому, з огляду на зміну розміру стягнутої з нього заборгованості за кредитним договором, з банку на його користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7 076,29 грн (18 107,20 х 39,08 %)

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 363,65 грн (8 439,94 - 7 076,29).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити.

Суму заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2008 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 солідарно із ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк», змінити, визначивши її у розмірі 20 972,30 доларів США та 2 599,20 грн,

яка складається із: 19 685,06 доларів США - тіло кредиту;

1 287,24 доларів США - проценти; 2 599,20 грн - пеня.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 1 363,65 грн.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 листопада 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович