СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/21001/18

пр. № 2/759/503/20

07 вересня 2020 року Святошинський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Журибеди О.М.,

при секретарі Кушнірчук А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення та усуненні перешкод у користуванні власністю,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про вселення та усуненні перешкод у користуванні власністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , від якого у них народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 13.05.2004 року шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина. Зазначила, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.05.2009 року, її донька ОСОБА_2 успадкувала 1/4 частину спірної квартири АДРЕСА_1 . Проте відповідач ОСОБА_3 чинить їй та її доньці перешкоди у користуванні спірною квартирою. У зв`язку з тим, що відповідач чинить перешкоди позивачу у вільному користуванні житловим приміщенням і домовитись із відповідачем про порядок користування жилим приміщенням не можливо, тому змушена звернутись до суду з позовом про вселення та встановлення конкретного порядку користування жилим приміщенням, оскільки в двокімнатній квартирі всі кімнати є ізольованими і для двох співвласників може бути встановлено конкретний порядок користування жилим приміщенням, що не позбавляє кожного із співвласників його права власності.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувала, щодо задоволення позову та просив відмовити, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду відзиві.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника та представника відповідача, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 18.02.2003 р. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_4 ( а.с. 10).

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 13).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 14.05.2009 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спадкоємницею 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , після смерті свого батька ОСОБА_4 (а.с. 14, 15).

Співвласником інших 3/4 частин вказаної квартири є відповідач по справі ОСОБА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в спірній квартирі, ніколи не проживала, а проживала разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

У статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 Конвенції про права дитини).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації).

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною третьою статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

З огляду на аналіз зазначених норм та практику Європейського суду з прав людини апеляційний суд доходить висновку, що у рішеннях стосовно дітей їхні найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що неповнолітні діти мають право на проживання у квартирі, де проживають їх батьки. Цим самим захищається права неповнолітніх дітей.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року №6-1945цс17.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи постановою Апеляційного суду м. Києва від 15.02.2018 року по цивільній справі № 759/14563/16-ц було відмовлено в задоволенні позову щодо вселення ОСОБА_2 в спірну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 63-68).

З огляду на те, що у спірній квартирі мати неповнолітньої ОСОБА_1 ніколи не проживала та не є членом сім`ї, який має право коритсування приміщенням, а батько неповнолітньої дитини помер, неповнолітня особа має право на проживання в сім`ї своєї матері, яка передусім має дбати про інтереси своєї дитини, вселення неповнолітньої дитини в квартиру до відповідача, буде суперечити інтересам неповнолітньої ОСОБА_2 .

В зв`язку з викладеним вимоги позивача щодо вселення неповнолітньої ОСОБА_2 з її матір`ю ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що позовні вимоги щодо встановлення порядку користування спірною квартирою та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою та надати ключі від вхідних дверей є похідними від вимоги про вселення, а відтак також не підлягають задоволенню.

З викладеного, керуючись ст. 160 СК України, ст.ст. 12, 13, 76-89, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення та усуненні перешкод у користуванні власністю - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва.

Суддя О.М. Журибеда