ПОСТАНОВА

Іменем України

18 березня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/7757/18

провадження № 22-ц/4809/463/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Юрах Віталій Михайлович

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2019 року у складі судді Іванової Н. Ю. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 2,про визнання права власності на спадщину за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 2 про визнання права власності на спадщину за заповітом.

Зазначав, що він є рідним сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідач є його рідною сестрою та відповідно донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . За час подружнього життя батьки побудували будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у якому вони з відповідачем виросли та згодом переїхали в інші місця проживання. Батьки продовжували проживати у цьому будинку. Після смерті батька його мати прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном: житловим будинком, у якому проживала разом з померлим і до моменту своєї смерті у 2016 році. Відповідно до ст.535 ЦК Української РСР (в редакції від 30 жовтня 1999 року), непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). На момент смерті батька, його матері виповнилось 73 роки, вона була непрацездатною і крім належної їй половини будинку, як об?єкту спільної сумісної власності подружжя ( Ѕ частини), вона була спадкоємцем двох третин ј частини будинку, що належала батькові на момент смерті. Перед смертю батько склав заповіт, яким він все своє майно заповів своїй доньці відповідачу ОСОБА_2 У 2009 році ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про визнання права власності, оскільки під час нотаріального оформлення спадщини їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому що нею не було подано правовстановлюючий документ - акт готовності будинку, оригінал якого не зберігся у батьків. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2011 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті батька, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 400 кв.м. Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 березня 2018 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2011 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. 12 серпня 2010 року ОСОБА_4 звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда із заявою про встановлення факту прийняття спадщини, яка ухвалою суду залишена без розгляду. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус на заяву не відреагував, будь-якої письмової відповіді не надав. Натомість йому було рекомендовано звернутись із позовом до суду, адже спадкодавець вирішила долю майна (спірного домоволодіння) на користь третіх осіб, буцімто відмовившись від спадщини. Хто саме набув відповідних повноважень йому не відомо. Його спілкування з відповідачем припинилось ще у період, коли матір була живою. Відповідач постійно перебувала у пошуках заробітків у тому числі і за кордоном. В останнє вони бачились з відповідачем на похоронах матері, проте не спілкувались. Утримання будинку, його охорону, обробіток земельної ділянки, проведення поточних ремонтів здійснює він. Оскільки він постійно опікувався матір?ю, то був впевнений, що спірний будинок належав матері на праві власності і в подальшому перейде йому. Окрім того, ОСОБА_4 07 липня 2011 року було складено заповіт, відповідно якого все належне їй майно вона заповіла йому.

Просив визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, визнати за ним право власності на 1/9 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом (обов?язкової частки спадкодавці після смерті чоловіка).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 2 про визнання права власності на спадщину за заповітом залишено без задоволення. Суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 своєю заявою від 22 червня 2001 року відмовилась від належної їй обов?язкової частки спадкового майна та Ѕ частини спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , оскільки воно є його особистим майном. Ця заява є чинною, не скасована та не визнана недійсною. Тому майно, право власності на яке позивач просить визнати за ним в порядку спадкування за заповітом, не входить до спадкової маси після смерті його матері і не є спадковим майном після її смерті.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що суд не взяв до уваги надану ним відповідь головного лікаря Кіровоградської центральної районної лікарні від 18 листопада 2016 року на запит його представника від 14 листопада 2016 року за № 71 відповідно до якої ОСОБА_4 на протязі з листопада 2000 року по 2008 рік зверталась за допомогою до лікаря психіатра з приводу діагнозу «зміна особистості та пізнавальної здібності внаслідок атеросклерозу судин головного мозку», тобто ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій, підписуючи заяву про відмову від спадщини та частки у спільному майні подружжя. В подальшому ОСОБА_4 зверталась до суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини, тим самим підтвердивши намір отримати спадщину після смерті чоловіка, однак ця заява ухвалою суду була залишена без розгляду. Оскільки ОСОБА_4 успадкувала обов?язкову частку, а також, як дружина мала право на Ѕ частину житлового будинку та склала на його ім?я заповіт, то він має право на визнання за собою права власності на відповідні частини спірного житлового будинку за заповітом.

Апеляційне провадження відкрито 04 лютого 2020 року (а.с.157), ухвалою від 12 лютого 2020 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 26 лютого 2020 року (а.с.166), розгляд справи відкладено на 11 березня 2020 року (а.с.187), в зв`язку з відрядженням адвоката розгляд справи відкладено на 18 березня 2020 року (а.с.199).

Відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлені в установленному законом порядку ( а.с.201,202,206,209-210), в засідання апеляційного суду не прибули.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 27 листопада 2000 року склав заповіт, яким все своє майно заповів доньці ОСОБА_2 (а.с.58).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 (а.с.56), після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Спадковою справою після смерті ОСОБА_3 підтверджується, що до нотаріальної контори 18 червня 2001 року ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , грошових вкладів (а.с.54).

22 червня 2001 року до нотаріальної контори ОСОБА_5 Марія Тимофіївна подала заяву, в якій зазначила, що їй відомо, що її чоловік ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно заповів доньці ОСОБА_2 . Їй роз`яснено нотаріусом зміст ст.535 ЦК України і вона відмовляється від належної їй обов`язкової частки спадкового майна, що залишилося після смерті чоловіка. Також їй роз`яснено нотаріусом зміст ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України. На видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , та грошових вкладів вона не претендує, оскільки вони є особистим майном померлого чоловіка (а.с.55).

Позивач ОСОБА_1 після смерті батька заяву про прийняття спадщини не подавав, із спадкодавцем на день його смерті не проживав, доказів фактичного прийняття спадщини після смерті батька не надав.

Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 не видавалися.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с.65). 07 липня 2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу ОСОБА_1 (а.с.69).

ОСОБА_1 14 березня 2016 року подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері. Відповідач ОСОБА_2 заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті матері не подавала, місце її проживання зареєстровано в АДРЕСА_1 .

13 жовтня 2017 року постановою державного нотаріуса Кропивницької міської державної нотаріальної контори №2 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , оскільки відсутній документ, що посвідчує право власності спадкодавця на житловий будинок (а.с.89).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції обґрунтовано встановив відсутність спадкового майна після смерті ОСОБА_4 та правильно виходив з передбаченого ст.553 ЦК УРСР (чинного на час смерті ОСОБА_1 ) права спадкоємця відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Подальше скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Відмова від спадщини може бути тільки безумовна та без застережень, разом з тим відмова може бути оскаржена в суді і визнана недійсною лише за наявності умов, які згідно із законом є підставою для визнання угоди недійсною.

Крім того, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку у їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину (п.128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5,зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за №152/361, діючої на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Аналогічний порядок видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя викладеного в п.1.1 глави 11 розділу чинного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Матеріалами справи підтверджується, що після смерті чоловіка ОСОБА_4 не подавала письмової заяви про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, а подала письмову заяву про те, що вона не претендує на видачу такого свідоцтва.

Враховуючи, що подана ОСОБА_4 22 червня 2001 року заява на час розгляду справи ніким не оспорювалася та не визнана в установленому законом порядку недійсною, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 , підписуючи заяву про відмову від спадщини та частки у спільному майні подружжя, не розуміла значення своїх дій, виходять за межі розглянутого судом першої інстанції позову, а відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, оцінивши надані у справі докази за правилами ст.89 ЦПК України, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують. Передбачених процесуальним законодавством підстав для переоцінки доказів апеляційним судом не має.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В межах доводів та вимог апеляційної скарги підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенняКіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 20 березня 2020 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

В.В.Черненко