ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 березня 2020 року

м. Харків

справа № 642/5916/19

провадження № 22-ц/818/1680/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року в складі судді Шрамко Л.Л.,

у с т а н о в и в:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину.

Позовна заява мотивована тим, що з 29 серпня 1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4 .

Зазначала, що діти проживають разом з нею, а відповідач не надає будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина та не бере участі в його вихованні.

Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття та допустити негайне виконання судового рішення в межах стягнення суми платежу аліментів за один місяць.

Крім того, вказала, що син потребує додаткових витрат на лікування. Згідно з довідками Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча клінічна лікарня № 19» Харківської міської ради Департаменту охорони здоров`я (далі - КНП «МДКЛ № 19») від 17 липня 2019 року, від 26 червня 2018 року, від 25лютого 2019 року дитина з народження перебуває під наглядом у зв`язку з тим, що страждає на функціональну диспенсію, функціональний розлад жовчного міхура та потребує домашнього нагляду. Відповідач в добровільному порядку допомоги не надає. Вважає, що з відповідача слід стягнути додаткові витрати в розмірі 7 000,00 грн щомісячно. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано відповідні докази, які, як вважає остання, свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування дитини, що є підставою для стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину.

11 грудня 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому визнав позов в частині стягнення аліментів до досягнення сином повноліття та просив відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення додаткових витрат на дитину.

Відзив мотивовано тим, що він добровільно надає матеріальну допомогу на дітей. Зазначає, що доказів на підтвердження необхідності витрат на лікування сина позивачем не надано.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року позов задоволено частково. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто: на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 28 серпня 2019 року, та додаткові витрати в розмірі 2 000,00 грн щомісячно. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі статей 180, 184 Сімейного кодексу України (далі - СК України) домовленості щодо виконання свого батьківського обов`язку з утримання дитини між сторонами не досягнуто. При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції врахував розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я відповідача та інші обставини, які мають значення для справи, та стягнув з відповідача аліменти в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 серпня 2019 року до досягнення донькою повноліття.

Задовольняючи частково позов в частині стягнення додаткових витрат, суд першої інстанції виходив із того, що дитина страждає на функціональну диспенсію, функціональний розлад жовчного міхура та потребує домашнього нагляду. Крім того, син відвідує дитячий футбольний клуб дошкільнят «Футбік» та гурток раннього розвитку дитини «Непоседы», у зв`язку з чим вважав за необхідне стягнути з відповідача додаткові витрати в розмірі 2 000,00 грн щомісячно.

20 січня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення додаткових витрат на дитину та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він визнав позов в частині стягнення аліментів до досягнення сином повноліття, хоча і надає допомогу в добровільному порядку на двох дітей. Зазначає, що додаткові витрати не є доведеними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів до досягнення дитиною повноліття не оскаржено, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Матеріали справи свідчать, що з 29 серпня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2019 року шлюб між ними розірвано.

В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4 (а. с. 9-11, 173).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-Ш «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Системне тлумачення частини другої статті 185 СК України і статті 182 СК України дозволяє констатувати, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Так, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Аналіз змісту оскаржуваного рішення свідчить, що при вирішенні питання про стягнення додаткових витрат на дитину та визначенні їх розміру судом першої інстанції були враховані всі істотні обставини, передбачені статтями 182 і 185 СК України.

На підтвердження своїх доводів щодо понесення додаткових витрат на дитину ОСОБА_1 надала: довідки КНП «МДКЛ № 19» від 25 лютого 2019 року № 49 та від 26 червня 2019 року № 58/1 про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді; направлення на аналіз в Філіал лабораторії медичного центру «Екомед» від 14 серпня 2019 року, вартість якого складає суму в розмірі 5 530,00 грн, довідку, видану Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 , про те, що ОСОБА_7 відвідує заняття у гуртку раннього розвитку дитини «Непоседы» (вартість послуг у місяць становить 1 100,00 грн) та довідку про те, що ОСОБА_7 відвідує заняття дитячого футбольного клубу для дошкільнят «Футбік» з 27 вересня 2018 року (вартість форми - 430,00 грн, вартість навчання - 1 045,00 грн) (а. с. 14-15, 63-65, 76).

Виходячи з встановлених фактичних обставин справи та вищевказаних норм матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано вважав за необхідне стягнути з відповідача додаткові витрати в розмірі 2 000,00 грн щомісячно.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 23 березня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова