Провадження № 22-ц/4808/476/20
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Тисменицького районного суду в складі судді Хоминець М.М., ухвалене 28 грудня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 08 січня 2020 року, в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (в подальшому перейменоване на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 18.03.2011 року між сторонами шляхом підписання відповідачем заяви було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в електронному вигляді в розмірі кредитного ліміту 10 000 грн на поточний рахунок зі сплатою відсотків та винагороди за користування кредитом, визначених Умовами та правилами надання банківських послуг. Остання підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір. При цьому сторони керувались частиною 2 статті 639 ЦК України, яка надає можливість укласти договір у певній формі, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалась. З метою створення сприятливих умов для виконання відповідачем своїх зобов`язань 10.09.2015 року сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, станом на 20.11.2016 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 42 249,76 грн. Зокрема: 25 672,86 грн - за тілом кредиту, 2,33 грн - по процентах за користування кредитом, 8 359,29 грн - штрафи, 8 215,28 грн - заборгованість по пені та комісії. Тому просив задовольнити позов.

Рішенням Тисменицького районного суду від 28 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд виходив з того, що уклавши 10.09.2015 року Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості сторони погодили остаточну заборгованість позичальника в розмірі 37 666,52 грн. На погашення цієї заборгованості банком автоматично з листопада 2015 року по листопад 2017 року списано з зарплатної картки позичальника 30 711,88 грн, добровільно нею погашено 6 300 грн, а всього 37 011,88 грн. Вказана сума покриває заявлений банком розмір позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та штрафами. Вимогу про стягнення заборгованості за пенею і комісією суд вважав безпідставною, оскільки вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, а одночасне застосування за одне й те саме порушення штрафу і пені не допускається.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу.

Зазначає, що ОСОБА_1 добровільно 10.09.2015 року уклала з товариством Генеральну угоду про реструктуризацію боргу, яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ними кредитний договір. Вказаним договором погоджено реструктуризувати заборгованість по трьох вже існуючих невиконаних кредитних зобов`язаннях, зменшивши її в частині відсотків, комісії та штрафу, визначено умови погашення боргу. Оскільки угодою передбачено оплату вже існуючої заборгованості перед банком кредитні кошти їй повторно не видавались. Проте суд неповно дослідив цей договір та дійшов помилкового висновку про відсутність погодження умов кредитування. Аналогічно не прийнято до уваги розрахунок банку, яким підтверджується заборгованість відповідача станом на 20.11.2016 року в розмірі 42 249,76 грн. При цьому остання не довела будь-якими належними доказами виконання умов договору. Тому оскільки заборгованість не погашена вважає позовні вимоги обгрунтованими. Крім того посилається на норми частини 1 статті 546 та статті 549 ЦК України, відповідно до яких виконання зобов`язань забезпечується неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання.

З цих підстав просив оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Петраш Ю.Л. покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.

На його думку вірним є висновок суду про те, що позивачем стягнуто кредитну заборгованість шляхом систематичного списання коштів з зарплатної картки позичальника. Цей висновок не спростовано в апеляційній скарзі, а факт списання коштів не заперечується самим позивачем. Також вказує на невиконання банком умов Генеральної угоди щодо надання їй строкового кредиту в розмірі 37 665,52 грн, адже вказані кошти та банківська картка їй не видавались.

Вимоги банку про стягнення пені та неустойки вважає безпідставними, оскільки їх розмір не передбачений умовами договору.

Крім того, посилається на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 24.01.2019 року по справі № 372/2767/16-ц при розгляді аналогічної справи.

В силу частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з огляду на таке.

За положеннями частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає вказаним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, шляхом здійснення електронно-цифрового підпису у системі інтернет-клієнт-банкінгу Приват 24 ОСОБА_1 18.03.2011 року уклала з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») договір банківського обслуговування з отриманням на відкритий 17.03.2011 року поточний рахунок № НОМЕР_1 кредитного ліміту. Підписавши заяву, клієнт приєдналась і погодилась із умовами, викладеними в Умовах і Правилах надання банківських послуг, Тарифах ПриватБанку, що розміщені на офіційному сайті. Розмір кредитного ліміту 18.03.2011 року становив 0,00 грн, та збільшений 27.02.2012 року до 1 000 грн, а 16.05.2012 року до 10 000 грн, що підтверджується банківською довідкою (а.с.11, 27, 80 т.1).

10.09.2015 року між банком та позичальником було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої останній надано строковий кредит у розмірі 37 666,52 грн на строк 6 місяців з 10 вересня 2015 року до 31 березня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 0,001 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно договору така підтвердила свою згоду, що ця угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ними кредитний договір (а. с. 9, 81 т.1).

Відповідно, позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на Тарифи банку, а також Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 12-26 т.1).

Згідно розрахунку банку загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 20.11.2016 року складає 42 249,76 грн. З яких: заборгованість за кредитом - 25 672,86 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом - 2,33 грн; заборгованість за комісією та пенею за користування кредитом - 8 215,28 грн, штрафи - 8 359,29 грн (а.с. 28 т.1).

За положеннями частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1048 ЦК України зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

В силу вимог частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції на час укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, між сторонами існує кредитне зобов`язання, на підставі якого позичальник користувався платіжним засобом.

Зі змісту Генеральної угоди від 10 вересня 2015 вбачається року, що сторони домовилися про реструктуризацію заборгованості за кредитними договорами №IFZ2CO від 19.12.2013 року, № б/н від 18.03.2011 року та №SAMDN 0819 від 24.02.2012 року. Суми заборгованості за цими договорами станом на 31.03.2016 року відповідно складають - 130,47 грн, 23 094,88 грн та 17 441,17 грн, а всього 40 666,52 грн.

Згідно платіжного доручення від 10.09.2015 року на виконання вимог пункту 1.4. угоди ОСОБА_1 сплатила 3 000 грн (а.с. 211 т.1).

За пунктом 2.1. Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. При порушенні позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день по зобов`язаннях, термін яких не настав, сторони погодили, що термін повернення кредиту враховується 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 18 253,63 грн (пункт 2.2.). Згідно пункту 2.3. угоди для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карточку відповідно до умов пункту 2.1.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що метою укладення цієї угоди фактично є реструктуризація вже існуючої заборгованості позичальника за кількома кредитними договорами( всього на загальну суму 40 666,52 грн), погодження її розміру, що підлягає погашенню впродовж шести місяців - 37 666,52 грн. З огляду на це суд дійшов вірного переконання, що кредитні кошти відповідачу повторно не видавалися.

При цьому положення п. 2.1. угоди щодо надання такого строкового кредиту само по собі не спростовує відповідальності ОСОБА_1 за невиконання умов угоди, зважаючи на презумпцію такої.

У статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обов`язок доказування і подання доказів встановлений частиною першою статті 81 ЦПК.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

В силу статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Пунктом 2.11. Генеральної угоди сторони обумовили списання коштів з будь-яких рахунків позичальника, без його згоди про таке.

Як вбачається з виписок по рахунку відповідача (а.с. 190-197, 200-206, 207 т.1) за період з 01.11.2015 року по 23.01.2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із зарплатної банківської картки ОСОБА_1 були списані кошти в загальному розмірі 30 711,88 грн. Призначення платежу: «автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті». Крім того, 30.10.2015 року нею добровільно внесено 6 300 грн на погашення цієї заборгованості, що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 28 т.1).

При цьому судом також з`ясовано, що будь-які інші боргові зобов`язання позичальника перед банком, крім тих, що визначені генеральною угодою, відсутні. На спростування цієї обставини ні в суді першої, ні апеляційної інстанції доказів не надано.

Таким чином, дійшовши переконання про погашення відповідачем кредитної заборгованості в розмірі 37 011,88 грн, суд правильно вважав необгрунтованими позовні вимоги банку на суму 34 034,48 грн, що включає в себе борг за тілом кредиту, відсотками та штрафами.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення штрафу та пені, то колегія суддів погоджується з цим висновком, зважаючи на таке.

Згідно статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 130/904/16-ц.

Встановлено, що сторонами у Генеральній угоді погоджено нарахування та суму штрафу при порушенні строків платежів, передбачених договором (п.2.2). Також п. 2.8. угоди передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню заборгованості по кредиту, останній сплачує банку пеню за кожен день прострочки, розмір якої зазначений в Умовах та правилах.

Тобто, умовами укладеного між сторонами кредитного договору визначено можливість одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Така відповідальність запроваджена двома різними умовами договору й надає підстави для її застосування за одне й те саме правопорушення, що полягає у сплаті неустойки (окремо й штрафу, й пені) у випадку прострочення зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту більш ніж на 31 день.

Крім того, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах справи та яким згідно Генеральної угоди передбачено розмір пені за прострочення зобов`язання, не містять підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину цього кредитного договору (Генеральної угоди). Вказане узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що сторонами погоджено застосування цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту у вигляді штрафу, отже сплата позичальником пені в розмірі, визначеному Умовами та правилами, які позичальником не погоджені, є подвійною відповідальністю і не підлягає застосуванню, оскільки це суперечить чинному законодавству України.

Аналогічно відсутні також підстави для стягнення комісії, про що заявлено позивачем одночасно зі стягненням суми пені, оскільки така не передбачена Генеральною угодою.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції повно та всебічно досліджено надані сторонами докази та на підставі них встановлені обставини справи, правильно застосовано у вказаних правовідносинах норми матеріального права. Відповідно рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому враховуючи положення частини першої статті 375 ЦПК України судове рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа відноситься до малозначних в силу закону. Отже, ухвалене в ній рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 28 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 26 березня 2020 року