КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3143/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2020року місто Київ

справа № 755/7752/19

Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Катющенко В.П. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 43088,80 грн., з яких:

6000 грн. - сума основного боргу;

1088 грн. - проценти за 184 днів прострочення за обліковою ставкою НБУ 18% річних;

36000 грн. - штраф за шість місяців прострочення;

суму процентів та штраф просив стягнути на день ухвалення рішення;

стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 768,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2600 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 09 жовтня 2018 року він позичив ОСОБА_1 6000 грн. на один місяць до 03 листопада 2018 року.

Зазначав, що на підтвердження передачі грошей відповідач власноруч написала розписку і отримала гроші.

Вказував, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, грошові кошти у домовлений строк не повернула.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 09 жовтня 2018 року в сумі 6000 грн., 36000 грн. штрафу, 1088,80грн. процентів, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн., витрати на оплату правової допомоги в сумі 2600 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просила рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволення позову ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування скарги посилалася на те, що через неналежне виконання своїх обов`язків Резніченко В.О. , який був призначений Лівобережним Київським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги для надання їй безоплатної вторинної правової допомоги, вона була позбавлена можливості представити суду першої інстанції свою правову позицію та довести обставини, які мають значення для справи.

Вказувала на те, що позивач у позовній заяві оминає той факт, що між нею та ОСОБА_2 існували цивільно-правові відносини з приводу оренди помешкання для групи із 12 жінок задля зайняття йогою протягом періоду з 10 по 15 жовтня 2018 року на території бази відпочинку «Урочище Багончик», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначала, що також позивач не вказує факт того, що після досягнення згоди щодо умов оренди житла, 02 жовтня 2018 року вона на прохання ОСОБА_2 перерахувала на його банківський рахунок передоплату за оренду приміщення в розмірі 3000 грн., які останній їй не повернув.

Посилалася на те, що розписка була написана внаслідок її відмови від договору оренди, однак фактично коштів від позивача вона не отримувала, сторони не мали наміру створити правові наслідки, які передбачає договір позики, а тому вважає розписку фіктивним правочином.

Вказувала, що суд першої інстанції не дослідив ту обставину, що розписка була написана під погрозами ОСОБА_2 її фізичною розправою.

Зазначала, що нарахування неустойки, яка є явно завищеною не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509, ч.ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Від позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому ОСОБА_2 просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції - без змін.

03 березня 2020 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення щодо викладених у відзиві позивача заперечень.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за позикою в розмірі 6000 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних вимог та того, що відповідач договірні зобов`язання в обумовлений у договорі позики строк не виконала.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи борговурозписку чи договір позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні висновки викладені у постановахВерховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15 та Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (№ 61-20376св18).

Як вбачається з матеріалів справи, 09 жовтня 2018 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого остання взяла у борг у позивача 6000 грн., терміном на один місяць та зобов`язалася повернути гроші не пізніше 09 листопада 2018 року. У випадку не повернення ОСОБА_1 зобов`язалась сплачувати штраф у 100% від основного боргу щомісячно, що підтверджується розпискою складеною відповідачем (а.с.4).

Вказана розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та у конкретної особи, та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 не заперечує факт написання нею вказаної розписки, в той же час остання вказує на те, що розписку було написано підпогрозами ОСОБА_2 їй фізичною розправою.

Положеннями частини 1 статті 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно роз`яснень, які викладені у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 вказувала на те, що погрози позивача змусили її звернутися із відповідними заявами до правоохоронних органів з метою притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за вчинення відносно неї злочину, передбаченого частиною 1 статті 189 КК України.

На підтвердження своїх заперечень відповідач надала: заяву про вчинення злочину від 24 жовтня 2018 року до Генерального прокурора України, заяву про вчинення злочину від 25 липня 2019 року до Дніпровського УП ГУНП у місті Києві; лист Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 27 листопада 2018 року №5918.

Так, з листа Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 27 листопада 2018 року №5918 вбачається, що ОСОБА_1 повідомили, що її звернення від 09 листопада 2018 року зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області.

Також у листі зазначено, що за результатами перевірки у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення дані матеріали були розглянуті слідчим відділенням Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області та в подальшому були направлені в СПД для прийняття рішення по суті. Під час розгляду матеріалів вони були списані в справу згідно Закону України «Про звернення громадян». Також встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачаються цивільно-правові відносини, для вирішення яких ОСОБА_1 має право звернутися із заявою до суду. Зважаючи на те, що очевидців погроз у сторону ОСОБА_1 не має, та тим, що громадський порядок та спокій громадян не порушено із ОСОБА_2 проведено бесіду про недопущення вчинення протиправних дій в майбутньому (а.с.60).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з заявою до Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Калмикова звернулася 09 листопада 2018 року, тобто в день, коли остання повинна була виконати зобов`язання за розпискою.

Заява про вчинення злочину від 25 липня 2019 року, яка була подана відповідачем до Дніпровського УП ГУНП у місті Києві не може бути належним доказом напідтвердження посилань відповідача про написання розписки під тиском та погрозами, так як ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів більше, ніж через дев`ять місяцівпісля написання розписки та після звернення позивача до суду з даним позовом.

ОСОБА_1 не оспорювався договір позики. Обставини, на які посилалася відповідач в обґрунтування своїх заперечень, зокрема укладення договору позики під тиском, всупереч внутрішній волі, без звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в розписці грошові кошти у розмірі 6000 грн. були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в розписці - не пізніше 09 листопада 2018 року, відповідачем не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 було надано оригінал розписки, який приєднано до матеріалів справи, що за правилом ст.545 ЦК України також свідчить про невиконання позичальником зобов'язання по поверненню позики.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявність складеної розписки про отримання відповідачем у позивача коштів та неповернення відповідачем цих коштів свідчить про невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань визначених борговою розпискою.

Оскільки відповідач не виконала свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернула взяті у борг кошти у визначений строк, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 6000 грн.

Доводи відповідача про те, що розписка була написана внаслідок її відмови від договору оренди, однак фактично коштів від позивача вона не отримувала колегія суддів відхиляє, так як розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошових коштів позичальнику.

З аналізу тексту розписки від 09 жовтня 2018 року вбачається, що правова природа правовідносин, що виникли між сторонами відноситься до правовідносин за договором позики та регулюється Параграфом 1 Глави 71 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що у даній справі необхідно призначити почеркознавчу експертизу для підтвердження факту написання нею розписки внаслідок застосування позивачем тиску та примусу, колегія суддів відхиляє, оскільки не є предметом доказування в даній справі недійсність договору позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що Резніченко О.В. , який був призначений Лівобережним Київським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги для надання їй безоплатної вторинної правової допомоги неналежно виконав свої обов'язки, у зв'язку з чим вона була позбавлена можливості представити суду першої інстанції свою правову позицію та довести обставини, які мають значення для справи колегія суддів вважає необгрунтованими з огляду на наступне.

В матеріалах справи міститься копія довіреності, згідно якої ОСОБА_1 уповноважувала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 бути її представниками, зокрема в судах України усіх рівнів, юрисдикцій та інстанцій.

Згідно з ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

З матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 знайомився з матеріалами справи, однак будь-яких заперечень, пояснень щодо позовних вимог до суду першої інстанції не подавав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач крім стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики у розмірі 6000 грн. просив також стягнути 1088 грн. процентів за 184 дні прострочення за обліковою ставкою НБУ 18% річних на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України та 36000 грн. штрафу за шість місяців прострочення. При цьому, позивач суму процентів та штраф просив стягнути на день ухвалення рішення.

Задовольняючи частково вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 36000 грн. штрафу та 1088,80 грн. процентів, які визначені на день подання позову, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вказаних вимог.

Колегія суддів не погоджується з такимивисновкамисуду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України встановлено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з договору позики, його умовами розмір процентів не передбачений, а тому позивач, здійснюючи розрахунок суми відповідних процентів, що підлягає стягненню з позичальника, виходив із облікової ставки НБУ, вказуючи при цьому період для такого нарахування за договором позики з 03 листопада 2018 року по день ухвалення рішення.

Разом з тим, згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, зі спливом строку, на який була надана позика припиняється право позивача нараховувати проценти за договором.

За умовами договору позики (боргової розписки) від 09 жовтня 2018року сторони погодили, що позику в сумі 6000грн. ОСОБА_1 зобов`язалася повернути не пізніше 09 листопада 2018 року.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 09 листопада 2018 року позивач не мавправових підстав для нарахування процентів.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі №498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року у справі №469/1578/16-ц.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування коштами, суд першоїінстанціїна зазначене уваги не звернув та стягнув з відповідача на користь позивача проценти, нараховані після закінчення строку дії договору позики відповідно до статті 1048 ЦК України, а не в його межах, що суперечить змісту зазначених норм права.

Тому період нарахування процентів за користування коштами підлягає зменшенню в межах позовних вимог та строків надання позики, передбачених договорами, а саме за період з 10 жовтня 2018 року по 09 листопада 2018 року включно.

Як вбачається з інформації, яка є загальнодоступною облікова ставка НБУ з 10 жовтня 2018 року по 09 листопада 2018 року становила 18% річних.

Таким чином, розрахунок процентів на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України за період з 10 жовтня 2018 року по 09 листопада 2018 року (включно) проводиться наступним чином:18% : 365 = 0,049% - за день користування коштами; 6000грн. суми боргу х 0,049% = 2,94 грн.; 2,94грн. х 31 день = 91,14 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти у розмірі 91,14 грн.

Щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 штрафу, колегія суддів виходить з наступного.

Частинами 1, 2 статті549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до чвстини1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Як вбачається зі змісту розписки відповідач зобов`язалась у випадку не повернення боргу сплачувати щомісячно штраф у розмірі 100% від основного боргу.

Разом з тим, частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц та від 12 серпня 2019 року у справі №727/9352/17 вказано, що положення частини третьої статті 551 ЦК України дає право суду, зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Констиційний суд України у своєму рішенні №7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що захист від зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є розумність.

Суд першої інстанції, стягуючи з ОСОБА_1 штраф у розмірі 36000 грн. виходив з того, що основна сума боргу за договором позики складає 6000 грн., а в позовній заяві позивач просив стягнути суму штрафу за шість місяців прострочення.

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 36000 грн., що більше ніж у шість разів перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав принципу розумності.

Враховуючи принципи розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідним зменшити розмір штрафу, який підлягає стягненню з відповідача до суми боргу, тобто до 6000 грн.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково у розмірі 12091,14 грн., а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 215,61 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 729,56 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 відсотків у розмірі 1088,80 грн., штрафу у розмірі 36000 грн., судового збору у розмірі 768,40 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 2600 грн. підлягає зміні, а саме зменшенню розміру відсотків до 91,14 грн., штрафу до 6000 грн., судового збору до 215,61 грн. та витрат на правничу допомогу до 729,56 грн.

Також з позивача на користь відповідача підлягають стягненню 829,18 судових витрат за подачу апеляційної скарги.

В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргувідповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 відсотків у розмірі 1088 грн. 80 коп., штрафу у розмірі 36000 грн., судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 2600 грн. змінити, зменшити суму стягнутих:

відсотків з 1088 грн. 80 коп. до 91 грн. 14 коп.;

штрафу з 36000 грн. до 6000 грн.;

судового збору з 768 грн. 40 коп. до 215 грн. 61 коп.;

витрат на правничу допомогу з 2600 грн. до 729 грн. 56 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 829 грн. 18 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: