Справа № 263/7101/20
Провадження № 2/263/1843/2020
06 жовтня 2020 року м. Маріуполь
Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючої судді Хараджа Н.В., при секретарі Петровському Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди,-
До суду надійшов позов ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди. Свою позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , який 28.08.2015 року загинув внаслідок артилерійського обстрілу на Путиловському мосту, Київського району м. Донецька. Після загибелі суну вона переїхала жити до м. Маріуполя. Жодних відомостей від правоохоронних органів щодо розслідування смерті сина вона не отримувала, тому 16.09.2019 року звернулась з заявою до Приморського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області і тільки після цього 16.09.2019 року внесені відомості до ЄРДР за ч.3 ст.258 КК України. з метою визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, виникнення права на справедливу компенсацію з боку РФ, як держави агресора, вона звернулась до суду щодо встановлення факту загибелі сина ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок збройної агресії РФ проти України. До теперішнього часу вона не може змиритись з втратою сина, він був її надією, опорою та підтримкою. Вона є особою з інвалідністю 3 групи, а у зв`язку зі смертю сина у неї погіршилось здоров`я, вона постійно звертається до лікарів, має проблеми зі сном, їй важко прожити без сину та усвідомлювати, що життя останнього так безглуздо обірвалось унаслідок того, що держава жодним чином не захистила своїх громадян під час проведення АТО. Вважає , що саме внаслідок збройної агресії РФ проти України загинув її син. Крім того, її призначено опікуном неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 На підставі вищевикладеного, просить суд стягнути з відповідача на її користь у якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 60 000 Євро ,за офіційним курсом НБУ станом на день звернення з позовом 1 808 862 грн.
Позивачка та його представник, у судове засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти винесення заочного рішення суду не заперечували.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином, заяв та відзиву не надав.
Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.
Суд, дослідивши матеріали справи, а також керуючись законодавством про цивільне судочинство (ст. 3 ЦПК України) встановив наступне.
Є загальновідомим, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.
Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VІІ (далі - Закон про тимчасово окуповані території) та згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», 20 лютого 2014 року визначено датою початку тимчасової окупації території України.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1923-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Як наслідок, Україною у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-УІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
За змістом абз. 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VІІІ, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року № 254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими, входить, також, місто Донецьк Донецької області.
Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VІІІ законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Президент України своїм Указом від 24.09.2015 року №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 09.04.2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Росії на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно з розпорядженням КМУ України №1085-р від 07.11.2014 року м. Донецьк входить Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.
Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що закріплено державою на законодавчому рівні.
Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписів ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 16.08.2017 року по справі №761/9437/15-ц.
Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями, що не потребує додаткового доказування.
Як вбачається із повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 02.05.2018 року Центральним районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Донецька.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього серія НОМЕР_2 , виданого 23.09.2015 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №3011 від 09.09.2015 року та судово-медичного акту від 28.08.2015 року № 3028 ОСОБА_2 загинув внаслідок «поєднана травма тіла, вогнепальні осколочне поранення рук,ніг, грудної клітки з ушкодженням внутрішніх органом, кровоносних судин, кісток і м`яких тканин, утворилися від дії осколків при вибуху снаряда, незадовго до настання смерті і мають ознаки тілесних ушкоджень, як небезпечних за життя. Ці тілесні ушкодження знаходяться в прямій, причинному зв`язку з настанням смерті»
16.09.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області з заявою про вчинення злочину, у якому зазначила, що 28.08.2015 року її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3. Було вбито внаслідок артилерійського обстрілу на Путиловському мосту, Київського району в м. Донецьку.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 24.03.2020 року було встановлено факт, що загибель ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Донецьку Донецької області України відбулась внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Донецька від 22.04.2008 рокуОСОБА_1 призначено опікуном малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 469523 ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності безстроково.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суд господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Суд погоджується з доводами позивача, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя сина позивача, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, а також право на свободу від тортур, катування і нелюдського поводження, передбачене ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це право також гарантовано ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтерес можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ч. ч. 2, 4, 5 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених ч.1 ст.1 цього Закону, незалежно від її тривалості є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

У статті 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-ІVнаголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі «Федіна проти України» (заява №17185/02), стаття 3 Конвенції до цього розглядалась у численних схожих справах проти Туреччини, у яких заявники скаржились, що вони зазнали нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження у зв`язку зі смертю або зникненням їх близьких родичів. Чи є член сім`ї «зниклої особи» жертвою поводження всупереч статті 3 Конвенції, залежатиме від існування спеціальних факторів, які спричиняють страждання родичам, розміру та характеру, що відрізняються від емоційного стресу, який може розглядатись як неминуче спричинений родичам жертви, серйозне порушення людських прав. Основні елементи повинні включати близькість родинних зв`язків, особливі обставини відносин, ступінь участі члена сім`ї у подіях, які розглядаються, участь членів сім`ї у спробах отримати інформацію про зниклу особу та яким чином державні органи відповідають на такі запити (рішення від 18.06.2002 року у справі "Orhanv. Turkey", заява №25656/94. п.358)

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються розумності і справедливості.

Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м.Севастополь та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Позивач ОСОБА_1 наголошує, з чим погоджується суд, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації та в період тимчасової окупації Російською Федерацією м. Донецька Донецької області, внаслідок загибелі сина позивача, оскільки зазначені дії були вчинені керованими Російською Федерацією незаконними збройними формуваннями на території окупованого м.Донецька, позивачу була завдана моральна шкода. Державою відповідачем не дотримано як норми національного законодавства так і норми міжнародного гуманітарного права, внаслідок чого порушено невід`ємне право сина позивача на життя, чим завдано моральну шкоду позивачу. В обґрунтування завданої моральної шкоди позивач зазначає, що необхідність звернення до суду за захистом своїх прав через порушення відповідачем норм Українського національного та Міжнародного права, невиконання своїх обов`язків за Міжнародними договорами, до теперішнього часу вона не може змиритись з втратою сина, він був її надією, опорою та підтримкою, вона є особою з інвалідністю 3 групи, а у зв`язку зі смертю сина у неї погіршилось здоров`я, вона постійно звертається до лікарів, має проблеми зі сном, їй важко прожити без сину та усвідомлювати, що життя останнього так безглуздо обірвалось унаслідок того, що держава жодним чином не захистила своїх громадян під час проведення АТО.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

При вирішенні вимоги про компенсацію моральної шкоди суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Луізіду проти Туреччини» (1996); «Жовнер проти України» (2004); «Петриченко проти України» (2016); «Бочан проти України» (2015); «Федіна проти України» (2010); «Гонгадзе проти України» (2005).

З огляду на вказане, враховуючи те, що сина позивача було вбито на окупованій відповідачем території, відповідальність за дії контрольованих Російською Федерацією збройних формувань, банд формувань несе безпосередньо Російська Федерація, у зв`язку з чим суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню.

Суд вважає справедливою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди, стягнення з відповідача Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації - 60 000 євро, що в еквіваленті на національну валюту станом на момент прийняття судом даного рішення становить 1 808 862 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Керуючись Законами України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», «;Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»; статтями 2, 8 Європейської Конвенції; статтями 8, 27 Конституції України; статями 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»; ст. ст. 23, 1167 ЦК України; ст.ст.10,17,18, 263,265,273,351,352,354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації (Посольство Російської Федерації в Україні, адреса: 03049, місто Київ, Повітрофлотський проспект, 27) на користь ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_5 , (РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, в розмірі 60 000 євро (шістьдесят тисяч євро), що в еквіваленті на національну валюту становить 1 808 862 гривень (один мільйон вісімсот вісім тисячі вісімсот шістдесят дві гривні).

Стягнути з держави Російська Федерація в дохід держави України судовий збір в розмірі 10510 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Суддя Н.В.Хараджа