Справа № 1316/264/11 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/1869/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 червня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

в липні 2010 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», ОСОБА_4 , приватний нотаріус Мандрощук Вікторія Євгенівна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03.06.2009 р. за реєстраційним №395, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мандрощук В.Є.; визнання за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 69,5 кв.м., що складається з трьох кімнат житловою площею 42,9кв.м. та кухні, з приналежними до нього господарськими спорудами та будівлями: гараж, сарай, погріб, вбиральня, хвіртка, ворота, огорожа, асфальтобетонне мощення, який знаходиться по АДРЕСА_1 та надати право зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на нього у відповідних реєструючих органах; визнання недійсним Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.05.2009 р. за № 22795125, що виданий ОСОБА_3 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»; визнання недійсним Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.06.2009 р. за № 22956270, що виданий ОСОБА_2 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

В обгрунтування позову покликалась на те, що щодо спірного житлового будинку АДРЕСА_1 неодноразово укладались договори про його відчуження, які в подальшому судовими рішеннями визнавались недійсними. На підставі ухваленого остаточного останнього рішення власником спірного житлового будинку є ОСОБА_1 .

В грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі продажу від 05.09. 2007 року, укладений між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Лозинською І.П., зареєстровано в реєстрі за № 2116.

В обгрунтування зустрічного позову покликається на те, що оспорюваний правочин договір купівлі продажу від 05.09.2007 року, укладений між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідчений Лозинською І.П. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2116, є незаконним, оскільки власником спірного майна на час укладення такого правочину був позивач ОСОБА_2 , а тому ОСОБА_4 не мав права на відчуження спірного житлового будинку.

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Пустомитівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Лозинська Ірина Петрівна, приватний нотаріус Мандрощук В.Є., про визнання недійсними: договору купівлі - продажу житлового будинку від 15.03.1994 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), посвідчений Підгірняк Н.С. завідуючою Пустомитівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 811; договору купівлі продажу від 05.09.2007 року, укладеного між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), ОСОБА_5 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2116; договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03.06.2009 року за реєстраційним №395, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мандрощук В.Є.

В обґрунтування позову покликається на те, що оспорювані нею договори укладалися всупереч її волі, оскільки вона не мала бажання відчужувати спірний житловий будинок. Вважає, що договір купівлі продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений лише з метою зробити неможливим оспорювання договору купівлі продажу цього житлового будинку, укладеного між нею та ОСОБА_4 у 1994 році. Що стосується договору дарування житлового будинку, укладеного між нею та ОСОБА_2 , то такий укладено під впливом помилки, оскільки вона не розуміла змісту договору дарування та договору довічного утримання.

Оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про: визнання недійсним Договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03.06.2009 р. за реєстраційним №395, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мандрощук В.Є.; визнання за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 69,5 кв.м., що складається з трьох кімнат житловою площею 42,9 кв.м. та кухні, з приналежними до нього господарськими спорудами та будівлями: гараж, сарай, погріб, вбиральня, хвіртка, ворота, огорожа, асфальтобетонне мощення, який знаходиться АДРЕСА_1 та надання права зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на нього у відповідних реєструючих органах; визнання недійсним Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.05.2009 р. за № 22795125, що виданий ОСОБА_3 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»; визнання недійсним Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.06.2009 р. за № 22956270, що виданий ОСОБА_2 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі продажу від 05.09. 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Лозинською І.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2116.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог оскаржила ОСОБА_1 , а в частині відмови в задоволенні зустрічного позову оскаржив ОСОБА_2 , вважають його незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставин справи.

Апелянт ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи рішення в частині відмови в задоволенні її позову, суд першої інстанції не врахував, що договір купівлі продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 , укладений 15.03.1994 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є чинним, оскільки рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.10.2000 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.03.1994 року відмовлено. Станом на 05.09.2007 року власником спірного житлового будинку був ОСОБА_4 , і як власник на підставі договору купівлі продажу відчужив його ОСОБА_1 . Зазначає, що у зв`язку зі скасуванням рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.04.2009 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 05.09.2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та визнано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , договір дарування спірного житлового будинку від 03.06.2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є недійсним. Вважає, що має право на звернення до суду за захистом свого порушеного права власності, незважаючи на те, що не є стороною договору дарування від 03.06.2009 року, і ОСОБА_2 зобов`язаний повернути їй неправомірно отримане майно житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки законним власником такого є ОСОБА_1 . Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити.

Апелянт ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на те, щодоговір купівліпродажу від 05.09.2007 року, укладений між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Лозинською І.П., зареєстрований в реєстрі за № 2116, є незаконним, оскільки на час укладення такого правочину він був власником відчуженого нерухомого майна, а саме, житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Звертає увагу суду на те, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.04.2009 року вказаний договір визнано недійсним. При цьому договір дарування між ним та ОСОБА_3 було укладено 03.06.2009 року, коли рішення суду про скасування права власності на нерухоме майно попередніх власників набрало законної сили, а відтак набуття ним права на спірний житловий будинок є правомірним. Дарувальник володів майном, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.05.2009 року за № 22795125, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», згідно якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нерухоме майно, що є предметом спору. Враховуючи те, що він є власником спірного житлового будинку, право власності на яке не визнається іншими особами, вважає, що зустрічні позовні вимоги підлягають до задоволення. Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Пустомитівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Лозинська І.П., приватний нотаріус Мандрощук В.Є., про визнання недійсними: договору купівлі - продажу житлового будинку від 15.03.1994 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), посвідчений Підгірняк Н.С. завідуючою Пустомитівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 811; договору купівлі продажу від 05.09.2007 року, укладеного між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), ОСОБА_5 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2116; договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03.06.2009 року за реєстраційним №395, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мандрощук В.Є. - залишено без розгляду.

Ухвала набрала законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалась.

Відмовляючи в задоволенні, як первісного позову ОСОБА_1 , так і зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачі за ними, не будучи стороною оспорюваних договорів, обрали невірний спосіб захисту визнання недійсним договору, замість застосування інституту віндикації.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.03.1994 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку, посвідчений Підгірняк Н.С., завідуючою Пустомитівською державною нотаріальною конторою (зареєстрований в реєстрі за № 811). Предметом договору був житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з трьох житлових кімнат житловою площею 42, 9 кв.м. Продаж було вчинено за 15 млн. крб.

05.09.2007 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений Лозинською І.П., приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу (зареєстрований в реєстрі за № 2116). Будинок належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н.С, 15 березня 1994 року за реєстровим № 811. Цей продаж вчинено за 83 439 грн.

В подальшому, а саме 03.06.2009 року, житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_3 було подаровано ОСОБА_2 , що підтверджується укладеним між ними договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мандрощук В.Є. (реєстраційний № 395).

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно з частиною першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Таким чином, відчужувати майно може тільки власник, оскільки йому належить право володіння, користування та розпорядження належним на праві власності майном.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Згідно із статтею 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Виходячи із схожості даних договорів, за наслідками яких відбувається перехід права власності на предмет договорі від однієї сторони до іншої, дарувальником також може бути тільки власник.

У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 4-5 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у відновленні попереднього становища, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Подібний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).

Враховуючи викладене, а також аналізуючи зміст положень частини третьої статті 215 ЦК України, слід дійти висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови - встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановивши, що ОСОБА_2 оспорюється договір купівлі-продажу від 05.09.2007 року, стороною якого він не був, а також, що він не був власником предмета цього договору та не мав жодних майнових (речових) прав на такий станом на день його укладення (оскільки набув його лише у 2009 році), враховуючи дійсність договору купівлі-продажу цього будинку від 15.03.1994 року, на підставі якого продавцем за оспорюваним договором набуто у власність цей будинок, останній не порушує жодних прав та обов`язків позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , а відтак у задоволенні такого слід відмовити саме з цієї підстави, а не з підстави обрання неналежного способу захисту, як помилково вважав суд першої інстанції.

Щодо позову ОСОБА_1 , з огляду на те, що позивачка набула у законний спосіб право власності на спірний будинок, оскільки відсутні підстави вважати договір від 05.09.2007 року недійсним, а також презумпцію дійсності договору купівлі-продажу від 15.03.1994 року, укладення договору дарування цього будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03.06.2009 року, дарувальником за яким виступав, станом на цей момент не його законний власник, є достатньою підставою для визнання такого недійсним за позовом власника такого майна, незважаючи, що такий не був стороною оспорюваного договору.

У зв`язку із цим, висновки суду першої інстанції у цій частині не ґрунтуються на вірному правозастосуванні, у зв`язку із цим оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03.06.2009 року, підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення цієї позовної вимоги ОСОБА_1 .

Визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03.06.2009 року, є підставою для визнання недійсним Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.06.2009 р. за № 22956270, що виданий ОСОБА_2 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.04.2009 року, на підставі якого 21.05.2009 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтвержується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.05.2009 р. за № 22795125, що виданий ОСОБА_3 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», свідчить про незаконність такої реєстрації.

При цьому, на думку колегії суддів, позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на цей будинок, надання їй права зареєструвати його на праві власності, не підлягають до задоволення, оскільки їй, як власнику житлового будинку АДРЕСА_1 , таке право надано законом.

Колегія суддів звертає увагу, що порушені права ОСОБА_2 , а саме відшкодування йому вартості поліпшень майна будинку, який був предметом договору дарування від 03.06.2009 року і який в подальшому визнано недійсним, можу бути захищені шляхом пред`явлення відповідного позову про це до спадкоємців померлої ОСОБА_3 , яка є дарувальником у цьому договорі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 червня 2017 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03.06.2009 р. за реєстраційним №395, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мандрощук В.Є.

Визнати недійсним Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.05.2009 р. за № 22795125, що виданий ОСОБА_3 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Визнати недійсним Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.06.2009 р. за № 22956270, що виданий ОСОБА_2 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 23.03.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.