ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 679/1700/19
Провадження № 22-ц/4820/646/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 січня 2020 року (суддя Гавриленко О.М.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначало, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 19 червня 2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 3100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач вказував, що свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 31 жовтня 2019 року має заборгованість у розмірі 11 193,73 грн., з яких:

-3100 грн. заборгованість за тілом кредиту;

-7084,50 грн. заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

500 грн. штраф (фіксована частина);

-509,23 грн. штраф (процентна складова).

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 19 червня 2013 року у розмірі 11 193,73 грн. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 січня 2020 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 19 червня 2013 року, яка виникла станом на 31 жовтня 2019 року, в розмірі 3100 грн. та судовий збір у розмірі 531 гривня 92 коп., всього 3631 грн. 92 коп.

У задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення 7084 грн. 50 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, штрафів в сумі 500 грн. та 509 грн. 23 коп. відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати.

Вважає, що вказане рішення в оскаржуваній частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права, з невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Посилається на те, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, та підписавши її погодився з цими Умовами та Правилами, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору. Приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг є укладенням договору з Банком. Крім того, жодного підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та Правилами закон не вимагає. Активація позичальником картки та користування картковим рахунком, виписка по банківському рахунку свідчать про укладення сторонами кредитного договору, відтак відповідач зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити проценти за користування ними, чого судом не було враховано.

Встановивши, що Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту місцевий суд допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність Банку, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні справи не було враховано останні висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №205/2825/18, у якій зауважено, що право на стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ ґарантоване ст. 1048 ЦК України, тому невірним було посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію, викладену у постанові ВП ВС від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17.

При цьому, як зазначає апелянт, у даній справі суд першої інстанції не перерахував та не стягнув проценти за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ, які передбачені ст. 1048 ЦК України, а відмовив у стягненні відсотків взагалі.

Крім того, за доводами апеляційної скарги місцевий суд не дотримався засад змагальності, не маючи обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, замість останнього навів доводи проти вимог позивача і відмовив Банку у цих вимогах, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору, та послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою у цій справі.

Відзиву на апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду від учасників справи не надходило.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та відмови у стягненні суми штрафів не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

3 липня 2019 року у постанові Верховного суду по справі №342/180/17 Велика Палата Верховного Суду прийшла висновку, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті третьому частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті шостому частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом двадцять другим частини першої статті 1 Закону №1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні по справі №1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №43/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 19 червня 2013 року сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Цей договір укладений сторонами шляхом підписання позичальником ОСОБА_1 і представником Банку анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнав, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг (а. с. 8). ОСОБА_1 засвідчив, що він ознайомився та згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, зобов`язується виконувати ці Умови та Правила і регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua.

У заяві позичальника від 19 червня 2013 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором 19 червня 2013 року (а. с. 6-7), посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору (а. с. 9-33).

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років, та інші умови.

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 жовтня 2019 року становить 11 193,73 грн., з яких: 3100 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7084,50 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 509,23 грн. - штраф (процентна складова) (а. с. 6-7).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення на користь позивача з відповідача відсотків за користування кредитом, суд виходив з того, що у заяві позичальника від 19 червня 2013 року процентна ставка не зазначена, а Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, тому не можна розцінювати як частину кредитного договору підписання заяви-анкети.

За висновками суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Судові витрати рішенням розподілено пропорційно до задоволення вимог.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, та підписавши її погодився з цими Умовами та Правилами, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору, і приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг є укладенням договору з Банком, і жодного підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та Правилами закон не вимагає, а активація позичальником картки та користування картковим рахунком, виписка по банківському рахунку свідчать про укладення сторонами кредитного договору є безпідставними, спростовуються обставинами справи, письмовими доказами та недоведеністю позовних вимог в цій частині зі сторони позивача.

Доводи апеляційної скарги, що встановивши, що Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, не може бути підставою для скасування рішення суду. Суд відмовив у задоволенні цієї частини позову, оскільки позивач не надав доказів, що сторони обговорили при укладенні договору умови про сплату позичальником відсотків за користування кредитом.

Твердження АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту місцевий суд допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність Банку, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у Банку на депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки, є загальним висновком і не може бути підставою для скасування конкретно оскаржуваного рішення. Саме неналежне оформлення співробітниками банку договорів може привести до вищезазначених наслідків.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при вирішенні справи не було враховано останні висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №205/2825/18, у якій зауважено, що право на стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ ґарантоване ст. 1048 ЦК України, у зв`язку з чим невірним було посилання суду апеляційної інстанції у тій справі на правову позицію, викладену у постанові ВП ВС від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17. Позивач не ставив питання про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Аргументи апеляційної скарги, що у даній справі суд першої інстанції не перерахував та не стягнув проценти за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ, які передбачені ст. 1048 ЦК України, натомість відмовив у стягненні відсотків взагалі, не є підставою для скасування судового рішення.

На суд статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова Верховного суду від 2 жовтня 2019 року справа № 201/17163/16-ц провадження № 61-13172св18).

Твердження апелянта, що місцевий суд не дотримався засад змагальності, не маючи обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, замість останнього навів доводи проти вимог позивача і відмовив Банку у цих вимогах, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору, та послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою у цій справі, є безпідставним. Так, судом першої інстанції була надана мотивована оцінка аргументам, наведеним учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення, як того вимагає цивільно-процесуальний закон. Суд першої інстанції оцінив наявні в матеріалах справи докази відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про обґрунтованість позову, а стосуються переоцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2020 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк