Справа № 463/2516/18 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/1450/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_4

на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 березня 2019 року у складі судді Нора Н.В.

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 3299,60 доларів США, еквівалент станом на час винесення рішення становить 89138,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 891,38 грн.

Інші вимоги залишили без задоволення за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_3 ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним та таким у якому неправильно застосовано норми матеріального права, крім того висновки суду у рішенні не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення мотивував тим, що 07.10.14 року відповідач написав розписку, що отримав у позивачки 15 000 дол. США та зазначив, що поверне до 07.10.15 року, враховуючи це суд прийшов до висновку, що це був договір позики.

До матеріалів справи долучено довіреність від 21.08.2014 р. видану позивачкою від імені ТОВ «ХІКО» на ім`я ОСОБА_3 на представництво інтересів ТзОВ, а 03.07.2014 року позивач передала йому 15 000 дол. США для вирішення питань в суді. Розписку ОСОБА_3 не писав, а позивачка не вимагала.

В запереченнях від 18.10.18 року, поданих позивачкою та долучених до справи у Пустомитівському районному суді Львівської області по справі за позовом ОСОБА_3 про захист честі і гідності зазначено, що розписка написана 07.10.14 р. і в цей день гроші не передавалися.

За таких обставин вважає, що отримання саме позики і 07.10.14 р. позивачкою, не доведено, а висновок суду про позику є необґрунтований та не підтверджений доказами по справі. Крім того оригінал розписки від 07.10.14 р. позивачка не надала, а до матеріалів справи долучила тільки верхню половину розписки.

Представником відповідача долучено ксерокопія розписки, яку позивачка визнала дійсною та в якій сказано, що станом на 07.10.14 р. ОСОБА_3 зобов`язується повернути 13 400 дол. США до 15.04.15 року. Таким чином при неповерненні боргу до 15.04.15 р. позивачка мала право звернутися з позовом про порушення її прав протягом трьох років з дня отримання коштів 03.07.14 р., оскільки, як зазначила сама позивачка гроші нею було передано саме в цей день.

Позов датовано 28.04.18 р., тобто після збігу трьохрічного строку на звернення за захистом своїх інтересів по розписці від 07.10.14 р., за якою гроші в цей день не передавалися.

З дня передачі коштів 03.07.14 р. протягом трьох років позивачка про несплату грошей претензій не виставляла до 28.04.18 р. Крім того згідно копії розписки від 07.10.14 року, яку визнала позивачка, є зобов`язання повернути 13400 доларів США до 15.04.15 року. Протягом всього часу до 13.04.18 року кошти повернуто, що підтверджується розписками позивачки та рахунками переказів на її ім`я через «WESTERN UNION», перекази та рахунки долучені до матеріалів справи.

У зв`язку з цим суд безпідставно не врахував кошти, отримані позивачкою через перекази в загальній сумі 661,73 дол. США.

До матеріалів справи, долучено розрахунок коштів, переданих позивачці, згідно якого борг складає 2468,23 дол. США.

Позивачка ввела в оману суд, оскільки у позові зазначила, що просить стягнути 15 000 дол. США, не дивлячись на те, що на момент подачі позову ОСОБА_3 виплачено 12 468,23 дол. США. На ксерокопії розписки від 07.10.14 року, долученої до справи та визнаної позивачкою, є дати виплати грошей позивачці і її підписи.

Таким чином висновок суду про те, що ці кошти не підтверджено доказами є безпідставним.

Зазначає, що між позивачкою та відповідачем існували договори про надання правової допомоги з виплатою відповідного гонорару, а не про одержання позики.

З розрахунку виплачених коштів, вбачається, що позивачці виплачено кошти в сумі 12 468, 23 дол. США.

Просить апеляційну скаргу задоволити та в позові відмовити.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає що рішення суду першої інстанції є таким, що було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, беручи до уваги наступні доводи та аргументи.

Посилається на ст. 526, 530, ч.1 ст. 1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України та зазначає, що відповідачем були надані розписки про часткову оплату боргу, оригінали яких містяться у матеріалах справи. Щоправда, враховуючи дані розписки, за їхніми розрахунками, відповідачу залишилось сплатити 6 244,90 доларів США, а не як обраховано судом 3299,60 доларів США

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/2516/18 змінити та прийняти рішення, яким задоволити позовні вимоги у стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 6 244,90 доларів США по відповідному курсу НБУ на момент прийняття рішення суду.

Апелянт ОСОБА_4 в судове засіданні апеляційної інстанції не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 131). Окрім того ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 подали клопотання про розгляд справ за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що 07.10.2014 року ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_4 кошти в сумі 15000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 07.10.2015р. (а.с. 94-95).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Такий висновок відповідає правовому висновку викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530,629 ЦК ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками. Гроші є речами визначеними родовими ознаками, оскільки є замінними.

Згідно приписів ч.3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Пунктом 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. З роз`яснення вбачається, що стягнення кредитних коштів за угодою позики, укладеній в іноземній валюті, можливе лише тоді, коли позивач просить стягнути такі кошти в іноземній валюті.

Колегія суддів погоджується з розрахунками суду першої інстанції та приходить до висновку, що розрахунки надані сторонами суперечливі та не відповідають наявним в матеріалах справи розпискам.

З огляду на зазначене обрахований залишок коштів, який підлягає до виплати позивачу становить 3299,60 долари США.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не вірно встановлено що між сторонами укладено саме договір позики, оскільки ОСОБА_3 здійснював представництво ТзОВ «ХІКО», директором якого була позивач, в суді а кошти в розмірі 15000 дол.США були передані йому для вирішення питань в суді та гонорару.

Відповідно до ч.1-2 ст.. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У відповідності до вимог ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

ОСОБА_3 не надано доказів що вказані кошти були надані йому ОСОБА_4 як гонорар.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 щодо пропуску позивачем строку позовної давності колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

У відповідності до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як встановлено з розписки (а.с.95-96) ОСОБА_3 протягом 2015-2017 року частково повертав борг, а тому вказані дії свідчать про переривання строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , що суд не правильно визначив суму стягнення, оскільки необхідна сума до стягнення є 6244, 90 дол. США, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не спростовують розміру суми стягнення визначеної судом.

Окрім того, під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 та її представником були подані ще два розрахунки заборгованості на суму 4 121,19 дол.США та на суму 7 317, 97 дол.США.(а.с. 112-114, а.с. 143-144), однак такі не підтверджені належними доказами у відповідності до вимог ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

А відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції не здобуто доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 19.03.2020 року.

Головуючий

Судді