Справа № 456/334/20
Провадження № 2/456/628/2020
РІШЕННЯ

іменем України

23 вересня 2020 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Саса С. С. ,

при секретарі Кулешник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 90334,30 грн., з яких: 83066,03 грн. борг по договору позики та 7268,27 грн. - три проценти річних та стягнути судові витрати в розмірі 903,40 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 17.02.2016 відповідач позичила у позивача гроші для особистих потреб в сумі 3 414 доларів США, що відповідно до курсу валют встановлених НБУ станом на 13.01.2020 становить 83066,03 грн. (3414 х 24,3310). На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач надала особисту розписку, яка посвідчує передання грошової суми та зобов`язання повернути кошти до 18.02.2017. Зі спливом визначеного у розписці часу повернення боргу, відповідач грошей не повернула, а з різних причин відтерміновувала повернення боргу, а згодом стала уникати позивача. Відповідач заявляла, що не має грошей для повернення, а тому позивач змушена звернутися до суду. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, відповідач повинна сплатити три проценти річних від простроченої суми по договору позики від 17.02.2016 за період з 18.02.2017 по 17.01.2020, що становить 7268,27 грн., а саме: з 18.02.2017 по 17.02.2018 - 2491,98 грн. (83066,03 грн.х3%), з 18.02.2018 по 17.02.2019 - 2491,98 грн. (83066,03 грн.х3%), з 18.02.2019 по 17.01.2020 - 2284,31 грн. (83066,03 грн.х11:12х3%). Загальна сума, що підлягає поверненню по договору позики від 17.02.2016 становить 90334,30 грн.(83066,03 грн.+7268,27 грн.)

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, яким не визнає позовні вимоги позивача, оскільки 17.02.2016 відповідач позичила у позивача суму в розмірі 3414 доларів США, яка позичала гроші під відповідні проценти. На той час відповідач була приватним підприємцем та займалась купівлею та продажем одягу, тому своєчасно до кінця жовтня 2016 року повернула основну суму та відсотки від позиченої суми. Коли віддала останню суму, то зажадала свою розписку, однак позивач заявила, що розписку в неї викрали разом із іншими документами та речами та гарантією цього є новий кредит. Так, 08.11.2016 позивач знову позичила 448965 грн. з терміном 08.11.2019. Договір позики оформили у нотаріуса, а також був оформлений іпотечний кредитний договір на квартиру. Відповідач не змогла вчасно погасити всю заборгованість, а намагалася віддавати гроші, але позивач відмовлялась брати, заявляючи, що має намір відібрати квартиру, погрожувала неприємностями. Борг був погашений в повному обсязі, що оформили у нотаріуса. Оригінал листа-погашення заборгованості позивач примусила повернути, що підтверджується особистою заявою від 24.02.2020, яка завірена нотаріусом. Саме в згаданому листі погашення боргу і вказана сума, яку в даний час вимагає позивач.

Позивач подала відповідь на відзив, згідно якого 17.02.2016 відповідач отримала позику від позивача у вигляді грошових коштів в сумі 3 414 доларів США, яку зобов`язалася повернути до 18.02.2017. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою від 17.02.2016, яку надав відповідач позивачу. Позивач свої зобов`язання виконала у повному обсязі - позичила зазначену в договорі позики суму. Однак станом на 06.02.2020 ОСОБА_2 умов договору позики щодо повернення грошових коштів не виконала, чим порушила свої зобов`язання, а тому позивач звернулась до суду з позовом для захисту свого порушеного права. Відповідач дійсно неодноразово позичала у позивача грошові кошти. Даний факт відповідач визнає, про що вона зазначила у відзиві. Також відповідач у своєму відзиві наводить інші обставини щодо отримання грошових коштів від позивачки, однак зазначені факти щодо даного провадження не мають безпосереднього значення. Адже мова йде про позику у вигляді грошових коштів в сумі 3 414 доларів США щодо отримання яких відповідач не заперечує, однак не надає доказів щодо повернення даної суми коштів. Доводи відповідача щодо того, що остання до кінця жовтня 2016 року віддала позивачу основну суму і відсотки від позиченої суми не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними доказами у справі, а твердження відповідача у відзиві про те, що «коли та принесла останню суму і зажадала від позивача свою розписку, то остання заявила, що її в неї вкрали разом з іншими документами та речами» є надуманими відповідачем виключно з метою, щоб в подальшому не повернути грошові кошти. Не зрозумілою та підозрілою є поведінка відповідача, оскільки повернувши всі грошові кошти, в разі відсутності оригіналу розписки, відповідач вправі була вимагати від позивача розписку про повернення коштів, однак така також відсутня в додатках до відзиву та відповідач із зрозумілих причин не згадує про неї, оскільки така відсутня. Відповідач поєднуючи два різні договори позики намагається підмінити факт виконання в нотаріуса одного зобов`язання, таким, що поглинає інше зобов`язання в частині повернення грошових коштів. Так, відповідач зазначає в своєму відзиві про те, що повертаючи грошові кошти за договором позики від 08.11.2016 в сумі 448965 грн., позивач написала заяву про те, що грошові кошти їй повернуто в повному обсязі, претензій щодо вищевказаного договору позики немає. Таким чином, суд повинен чітко розмежувати два різні договори позики та наявність заяви написаної в нотаріуса про відсутність претензій щодо позичених коштів за договором позики від 08.11.2016, однак аж ніяк це не стосується позики від 17.02.2016. Також не заслуговують на увагу й доводи відповідача про те, що позивач не надала б чергової позики доки не буде повернуто попередньої. Оскільки надавши позику у вищевказаній сумі відповідачу, позивач отримувала від неї часткове погашення, тому сумнівів не було в тому, щоб надати їй чергову позику на більшу суму, оскільки в іпотеку було передано нерухоме майно, яке слугувало гарантією належного виконання зобов`язань. Окремо цього, що саме через неповернення грошових коштів відповідачем за договором позики від 08.11.2016, позивач був змушений звернутись до поліції із заявою про вчинення шахрайства, а в подальшому до нотаріуса про вчинення виконавчого напису за договором іпотеки. Тільки після вжиття позивачем зазначених вище методів, остання зустрілась в нотаріуса та отримала грошові кошти за вищевказаним договором.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить їх задоволити.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задоволити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що в неї відсутня заборгованість перед позивачем.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини заявлені у відзиві на позовну заяву.

Суд заслухавши сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 17.02.2016 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого остання отримала від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3414 доларів США терміном до 18.02.2017, що підтверджується розпискою від 17.02.2016 /а.с.6/.

Наявність розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч.1ст.530 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Твердження відповідача про відсутність заборгованості перед позивачем посилаючись на наявність заяви ОСОБА_1 від 24.02.2020 про погашення заборгованості не заслуговує уваги. Згідно долученої копії договору позики грошових коштів, посвідченого 08.11.2016 приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику у вигляді грошових коштів в сумі 448965,00 грн. в строк до 08.11.2019/а.с.23/.

На забезпечення виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 , що виникають на підставі договору позики грошових коштів від 08.11.2016 між сторонами було укладено іпотечний договір, посвідчений 08.11.2016 приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М. відповідно до якого ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 /24-26/.

Заявою ОСОБА_1 , посвідченою 21.02.2020 приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., передбачено, що ОСОБА_2 повністю виконала умови договору позики грошових коштів, посвідченого 08.11.2016 за реєстром №3507, іпотека припинена та будь-яких матеріальних та фінансових претензій ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо вищевказаного договору позики грошових коштів не має, грошові кошти повернуті повністю/а.с.27/.

Таким чином, відповідачем повернуто грошові кошти відповідно до договору позики грошових коштів від 08.11.2016 в сумі 448965,00 грн.

Окрім цього, в судовому засіданні встановлено та відповідач не заперечила, що позивачу повернуто борг по розписці від 17.02.2016 в розмірі 110 доларів США, 120 доларів США та 160 доларів США, а всього на загальну суму 390 доларів США.

Враховуючи вищенаведене, що відповідачем по даний час не повернуто заборгованість за основним зобов`язанням, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 73576,94 грн. боргу за основним зобов`язанням.

Відповідно до правового висновку, який міститься в постанові від 18.09.2013 Верховного Суду України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, надано правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16, у справі №723/304/16-ц від 23.10.2019, у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019.

Згідно ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Позивачем застосовано три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Відповідно до розрахунку, відповідач має повернути позивачу грошові кошти у сумі 73576,94 грн. в якості основного тіла боргу, 6437,97 грн. - 3 % річних за період з 17.02.2016 по 17.01.2020.

Ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за договором позики, яка складається із 73576,94 грн. в якості тіла боргу, 6437,97 грн. - 3 % річних за період з 17.02.2016 по 17.01.2020, ґрунтується на вимогах закону та підлягають стягненню з відповідача в користь позивача в примусовому порядку.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України. у зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі у розмірі 800,15 грн.

Керуючись ст. ст. 206, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 73576,94 грн. основного боргу за договором позики, 6437,97 грн. - трьох відсотків річних, 800,15 грн. сплаченого судового збору, а всього разом 80815,06 грн. (вісімдесят тисяч вісімсот п`ятнадцять гривень 06 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 25.09.2020 року.

Головуючий суддя С. С. Сас