Дата документу 22.09.2020
Справа № 334/6859/19
Провадження № 2/334/1300/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Манюхіні О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої незаконними діями та бездіяльністю Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про відшкодування матеріальної шкоди завданої незаконними діями та бездіяльністю Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, вказавши, що бездіяльність та неналежне виконання прав та обов`язків, передбачених чинним законодавством з боку Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області призвели до втрати Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що була її власністю.

У судовому засіданні позивачка пояснювала, що 07 березня 2018 року було винесено заочне рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя у справі №334/3398/16-ц (провадження №2/334/214/18) щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 18 000 доларів США, що еквівалентно 474 120 гривень.

10.04.2018 року був виданий виконавчий лист Ленінського районного суду м.Запоріжжя у справі №334/3398/16-ц.

09.07.2018 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області (зокрема державним виконавцем Красних О.Д.) зареєстровано заяву стягувана про відкриття виконавчого провадження.

06.07.2018 року державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області Красних О.Д. відкрито виконавче провадження (ВП 56717199).

Позивачка вважає, що державним виконавцем були порушені строки початку примусового виконання рішення, передбачені статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до вимог якої «виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей».

Крім того, на переконання позивача під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець не здійснював належних чином свої права, передбачені ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», тобто вчиняв бездіяльність, а саме:

На протязі всього виконавчого провадження державним виконавцем жодного разу не було вжито заходів щодо опитування боржника. При цьому, стягувачка мала номер телефону Боржника та неодноразово спілкувалася з нею. За адресою Боржника, зазначеною у виконавчому листі, з 2010 року жили квартиранти, яких заселила Стягувачка - ОСОБА_2 .

Державний виконавець, не вжив заходи щодо перевірки місця перебування Боржннка 5(місця реєстрації), оскільки відповідно до паспорту позивача серія СЮ НОМЕР_1 , виданого Ленінським РВ у м.Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області, вона була прописана за адресою: АДРЕСА_2 у період з 12.08.2008 по 16.12.2015 року, а з 29.12.2015року Боржниця вже проживала в Одеській області м.Біляївка. Про це знали сусіди та голова кооперативу за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 (яка була понятою при здійсненні обстеження житла 19.07.2018, про що зафіксовано в Акті державного виконавця від 19.07.2018 про те, що в квартирі майна, що належить боржнику не виявлено).

В матеріалах виконавчого провадження ВП № 56717199 міститься Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є заявка на реалізацію арештованого майна від 07.09.2018 №49801, з яких державному виконавцю було відомо про наявність іншого майна боржника за адресою: АДРЕСА_3 , але жодних дій щодо повідомлення Боржника про виконавчі дії вжито не було.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 07.03.2018 у справі №334/3398/16-ц та жодного документа з матеріалів виконавчого провадження Боржниця не отримувала, бо і суд, і державний виконавець надсилали їх не на дійсну адресу.

В матеріалах виконавчої справи відсутні акти, які б підтверджували, що державний виконавець намагався перевірити місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, бездіяльність та неналежне виконання прав та обов`язків,передбачених чинним законодавством з боку Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області призвели до втрати Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що була власністю позивача. - ОСОБА_1 .

Позивачка вважає, що збитки, які вона понесла у розмірі 114 115,16 грн. з вини Відповідача - Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області їй нанесено матеріальну шкоду.

Оскільки, при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) державних органів, судам слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів, то другим відповідачем має бути Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області.

Виходячи з наведеного, позивачка просила суд задовольнити її позов у повному обсязі. Визнати незаконними дії та бездіяльність Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області. Стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області матеріальну шкоду у розмірі 114 115,16 грн. та судовий збір.

Представник відповідача - Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судовому засіданні заперечував проти позову та просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її вимог, оскільки Позивачем не доведено правових підстав покладання на Відповідача обов`язку з відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок неправомірних його дій. Представник вважає, що окрім власних припущень позивачем не надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що державним виконавцем було порушено вимоги чинного законодавства.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області надав суду письмові пояснення, з яких вбачається, що Головне управління не є учасником спірних правовідносин, тому є неналежним відповідачем, оскільки не порушувало прав позивача. Крім того, наголосив, що жодним нормативно-правовим документом не передбачено відповідальності Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області за дії або бездіяльність працівників інших державних органів.

Ухвалою суду від 03.02.2020 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі була залучена ОСОБА_2 , яка в свою чергу подала до суду свої письмові пояснення, де ОСОБА_2 звернула увагу суду, що ОСОБА_1 обрала не той вид захисту свого порушеного права, оскільки вона мала звернутися до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця протягом 10 днів після того, як дізналася про свої порушені права. Тому, вимога ОСОБА_1 про визнання бездіяльності посадових осіб є взагалі неналежним способом захисту та не може бути задоволена судом. Крім того, Позивачем не доведено правових підстав покладання на Відповідача обов`язку з відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій іншого Відповідача, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, в ході судового розгляду було встановлено, що 05.07.2018року до Дніпровського відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області на виконання надійшов виконавчий лист № 334/3398/16-ц виданий 03.05.2018року Леніським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 474120 грн.

Відповідно ст. 26 Закону України « Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Так, 06.07.2018р. державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

У своїй позовній заяві заявник стверджує, що державним виконавцем були порушені строки початку примусового виконання рішення, що не відповідає дійсності і про що свідчить штамп вхідної кореспонденції Дніпровського ВДВС.

Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувану, повідомлення стягувану про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена боржнику рекомендованою кореспонденцією 06.07.2018р. за вих. № 43322 за адресою ,яка зазначена у виконавчому документі: АДРЕСА_1 .

З метою виявлення у боржника майна, державним виконавцем були зроблені запити до відповідних установ.

Вжитими державним виконавцем заходами майно у боржника не виявлено: відповідно довідки ДАІ рухоме майно у боржника відсутнє, згідно довідки ДПС України та УПФУ. про джерела отримання доходу боржника - відомості відсутні, розрахункові рахунки в установах банків у боржника відсутні.

Згідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, за боржником зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 .

Згідно ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

З цих підстав, 06.07.2018 року, керуючись ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», з метою забезпечення виконання рішення суду, державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника, відповідно якої на все майно боржника був накладений арешт.

19.07.2018 року державним виконавцем був здійснений вихід на дільницю за адресою боржника АДРЕСА_1 .

Державним виконавцем було встановлено, що у квартирі майна, яке б належало боржнику не виявлено.

З метою виконання рішення суду, ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» 23.08.2018р. державним виконавцем була складена постанова про опис та арешт майна(коштів) боржника, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 .

Для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, згідно ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

27.08.2018р. державним виконавцем була винесена постанова про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні, а саме для здійснення оцінки відповідного нерухомого майна боржника.

03.09.2018р. до Дніпровського відділу ДВС надійшов звіт з оцінки нерухомого майна боржника, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , відповідно якого визначена вартість нерухомого майна у розмірі 134374, 00 грн.

Відповідно ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Так, 03.09.2018р. державним виконавцем за вих. № 49174 сторонам виконавчого провадження , було направлено повідомлення щодо результатів оцінки арештованого майна. Відповідно ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

07.09.2018 року відповідності до ст. 61 Закону України „Про виконавче провадження, пункту 26 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5, Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерством юстиції України 29.09.2016р. № 2831/5, державним виконавцем до ДП «СЕТАМ» було направлено заявку на реалізацію 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 .

18.10.2018р. ДП «СЕТАМ» були проведені електронні торги з реалізації 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 .

Згідно протоколу № 363429 лот № 305605 від 18.10.2018 року, затвердженого Державним підприємством «СЕТАМ», переможцем електронних торгів визначена ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_2 , АДРЕСА_5

Сума коштів, яка була внесена покупцем на рахунок обліку депозитних сум Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області становить 127655,30 грн., сума гарантійного внеску у розмірі 6718,70 грн. перераховані на рахунок Державного підприємства «СЕТАМ».

01.11.2018року, після проведення електронних торгів, переможцю електронних торгів ОСОБА_4 державним виконавцем був виданий акт про проведені електронні торги з реалізації нерухомості.

Відповідно платіжного доручення № 8896 від 25.10.2018року грошові кошті, які надійшли від реалізації нерухомого майна, у розмірі 114115,16 грн. були перераховані стягувачу.

Таким чином, в ході судового розгляду позивачка, посилаючись на норми Закону України «Про виконавче провадження» намагалася довести суду, що саме діями та бездіяльність державних виконавців їй було спричинено матеріальну шкоду.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з п. а) ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.У ч.3 цієї ж статті встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Отже, саме суд в ході розгляду скарг боржника виконавчого провадження відправляє контроль за виконанням судових рішень з боку органів примусового виконання. Іншого порядку чинним законодавством України захисту порушених прав боржника виконавчого провадження не передбачено.

Як свідчать матеріали цивільної справи та виконавчого провадження, ОСОБА_1 ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження 19 вересня 2019 року. Тобто, вважаючи свої права порушеними, мала звернутися до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця протягом 10 днів - до 29 вересня 2019 року.

Таким чином, суд вважає, вимога ОСОБА_1 про визнання бездіяльності посадових осіб Державної виконавчої служби незаконною, є взагалі неналежним способом захисту та не може бути задоволена судом.

Щодо позовної вимоги про стягнення майнової шкоди у розмірі 114 115 грн. 00 коп., суд виходив з наступного:

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що вона зазнала збитки та згідно зі ст. 1166 ЦК України такі грошові кошти мають бути стягнуті на користь ОСОБА_1 .

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

В даному випадку, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є відповідне судове рішення (вирок) суду, яке набрало законної сили.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких су встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вважаємо, що Позивачем не надано суду доказів неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, встановлених у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).

Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною 5 цієї ж статті закріплено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Частиною 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Так, матеріалами виконавчого провадження підтверджено, що державний виконавець провів необхідні дії з перевірки наявності у ОСОБА_1 грошових коштів та рухомого майна, яке не було віднайдено, з урахуванням чого звернено стягнення на частку квартири, належній ОСОБА_1 в рахунок виконання судового рішення.

Аналізуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 22,1166,1173,1174 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76 - 81, 133, 259, 263 - 265, 268, 273, 447,449 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої незаконними діями та бездіяльністю Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.Ю.Козлова