ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6468/20 Справа № 204/8449/19 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Мамедової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2020 року та на додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, яку уточнила 06 грудня 2019 року, та яка мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 13.01.1994 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження № 8/3-94, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР (реєстрова книга № 91П, реєстровий №2), разом зі своїм померлим сином - ОСОБА_3 була співвласницею у рівних частках квартири АДРЕСА_1 . 10 березня 2016 року сестра позивача відповідач ОСОБА_2 , користуючись тяжким життєвим становищем позивача, пов`язаним з похилим віком та хворобою її сина, умовила їх подарувати відповідачу їх квартиру і обіцяла опікуватися ними та всіляко допомагати у побуті. У зв`язку з цим сторони підписали спірний договір. ІНФОРМАЦІЯ_1 син позивача помер, вона залишилася одна і з`ясувалось, що сестра навіть не думає їй допомагати. Більше того, 23.10.2017 року, без згоди позивача відповідач ОСОБА_2 зняла позивача з реєстрації в даній квартирі і 26 жовтня 2017 року зареєструвала у своєму будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, позивач стверджує, що відповідач ввела її в оману щодо правової природи договору дарування з метою заволодіння її житлом. Крім того, позивач вказує, що спірна квартира є її єдиним житлом. Позивач вважає, що договір дарування слід визнати недійсним, оскільки він не відповідає внутрішній волі позивача, так як вони з сином мали намір укласти договір довічного утримання, однак відповідач не надає позивачу жодної допомоги. Також зазначає, що договір дарування був укладений під впливом також тяжкої обставини, а саме хвороби сина позивача за наслідками Чорнобильської катастрофи.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Рівною О.В., реєстраційний № 5-83 від 10.03.2016 року; скасувати реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_2 ; зобов`язати П`яту дніпровську державну нотаріальну контору внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та прав власності щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8250,00 грн. (вісім тисяч двісті п`ятдесят гривень, 00 копійок).

Не погодившись з вищезазначеними рішеннями суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів її апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 січня 1994 року Виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 13 січня 1994 року № 8/3-94, на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР та записано у реєстрову книгу за № 91-п-2.

З пояснень сторін судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідним сином позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними сестрами, що підтвердили також допитані під час розгляду справи свідки.

10 березня 2016 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (дарувальниками) та ОСОБА_2 (обдаровуваною) було укладено Договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О.В., зареєстрований в реєстрі за № 5-83, згідно якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали безоплатно ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 186367401 від 27 жовтня 2019 року, вбачається, що на теперішній час квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 , номер запису про право власності 13618332.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно 05 листопада 2019 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Судом встановлено, що вимоги статей 229, 233 та 717 ЦК України було роз`яснено сторонам нотаріусом під час укладення вищевказаного договору дарування квартири від 10 березня 2016 року, про що зазначено у пункті 15 даного договору.

У пункті 8 даного договору дарування квартири від 10 березня 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтвердили, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають домовленості сторін; договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди, не приховує іншої угоди, не укладається під впливом; будинок, в якому знаходиться квартира, не є аварійним або таким, що підлягає зносу; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору; квартира не має самовільного переобладнання.

З пояснень самої позивачки встановлено, що у 2016 році вона вирішила подарувати квартиру АДРЕСА_1 своїй сестрі ОСОБА_2 , оскільки побоювалась, що її сусідка ОСОБА_4 мала намір відібрати у неї дану квартиру.

Отже, суд дійшов висновку, що сама позивач мала намір саме подарувати відповідачу належну їй частину квартири, а отже укладення даного договору відповідало внутрішній волі позивача.

Крім того встановлено, що 03 лютого 2001 року ОСОБА_1 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Жуковою Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 5-364, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, і на що за законом вона матиме право, ОСОБА_1 заповіла ОСОБА_2 .

Встановлено, що 15 жовтня 2015 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хуторною М.Д., зареєстрований в реєстрі за № 988, яким усе належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_5 , який на момент укладення вказаного заповіту був чоловіком відповідача ОСОБА_2 , що підтвердив допитаний під час розгляду справи ОСОБА_5 та визнавали сторони.

Згідно пояснень позивача суд встановив, що вона отримує пенсію близько 10 000,00 щомісячно. Разом з цим, доходи відповідача є значно меншими ніж доходи позивача, що підтверджується довідкою про доходи ОСОБА_2 № НОМЕР_4 від 03.02.2020 року, виданою Центральним відділом обслуговування громадян (сервісним центром) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а також Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо ОСОБА_2 № 4376 від 27.01.2020 року.

Судом також встановлено, що позивач дійсно на теперішній час проживає у квартирі АДРЕСА_1 , з дозволу відповідача.

Встановлено, що ОСОБА_2 після укладення вищевказаного договору дарування квартири у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також сплачує комунальні послуги за вищевказану квартиру, що підтверджується копіями відповідних квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг.

Крім того, з Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 677 від 06 червня 2019 року, виданої Виконавчим комітетом Солонянської селищної ради, вбачається, що з 26 жовтня 2017 року по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог, зокрема, на те, що позивачем не доведено, що договір дарування від 10 березня 2016 року сторони уклали лише формально та що в дійсності ОСОБА_1 не мала наміру настання реальних правових наслідків за спірним договором дарування квартири; не доведено, що під час укладення спірного договору дарування квартири позивач помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, та укладення даного договору не відповідало внутрішній волі позивача; доказів того, що на момент укладення угоди у позивача існували тяжкі обставини, за відсутності яких правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, позивачем не надано.

Враховуючи, що позовні вимоги про скасування реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , а також позовні вимоги про зобов`язання внести зміни до Державного реєстру речових прав та прав власності щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру, є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним, підстав для задоволення яких судом не встановлено, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності судом не встановлено, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав та інтересів позивача.

05 березня 2020 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розподіл судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування недійсним, в якій вона просила розподілити судові витрати по даному спору з урахуванням витрат ОСОБА_2 на правову допомогу у розмірі 8250,00 грн.

В обгрунтування заяви відповідачем ОСОБА_2 зазначено, що відповідачем було понесено у даній справі витрати на правову допомогу у розмірі 8250,00 грн., як наслідок, сторона відповідача під час судового засідання 05.02.2020 року подала суду заяву про стягнення витрат на правову допомогу. Відповідно до договору Адвокатське бюро «Пітюренко Євгенія Валерійовича» повинно надавати відповідачу правову допомогу. Безпосереднє представництво інтересів клієнта від імені бюро за договором здійснював адвокат Пітюренко Євгеній Валерійович. На виконання домовленостей між відповідачем та Бюро було підписано Акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 03.03.2020 року, відповідно до якого було зазначено перелік виконаних робіт та їх загальну вартість, що складає 8250,00 грн. Вказані послуги були оплачені відповідачем в повному обсязі та як наслідок вони повинні бути компенсовані за рахунок позивача, оскільки у задоволенні позову було відмовлено.

Судом встановлено, що між Адвокатським бюро «Пітюренко Євгенія Валерійовича» та ОСОБА_2 17 січня 2020 року було укладено Договір про надання правової допомоги № 17/01/20.

Також, 17 січня 2020 року між Адвокатським бюро «Пітюренко Євгенія Валерійовича» та ОСОБА_2 було підписано Додаткову угоду до договору про надання правової допомоги № 17/01/20 від 17.01.2020, в якій сторони обумовили, що підписанням даної угоди сторони підтверджують, що клієнт доручає, а Бюро приймає на себе обов`язок в порядку передбаченому чинним законодавством України надати йому правову допомогу, що буде полягати у підготовці процесуальних документів та представництві інтересів клієнта в рамках справи № 204/8449/19, що перебуває на розгляді в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська. У пункті 2 даної додаткової угоди сторони обумовили, що орієнтовна вартість послуг по договору складає 7000,00 грн., яка може бути збільшена або зменшена залежно від обсягу та складності наданих Бюро послуг. Остаточне визначення вартості наданих клієнту послуг визначається сторонами шляхом підписання актів приймання-передачі наданих послуг.

Згідно Детального опису робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги № 17/01/20 від 17.01.2020, в період з 17 січня 2020 року по 03 березня 2020 року Бюро надало, а клієнт отримав наступні послуги (правову допомогу): ознайомлення з матеріалами справи, підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву по справі № 204/8449/19 та заяви про застосування строку позовної давності, заяви про виклик свідків, на що було витрачено 5 годин, вартість робіт (послуг) становила 3 000,00 грн.; підготовка та подання до суду заперечень по справі, на що було витрачено 1,6 годин, вартість робіт (послуг) становила 1 000,00 грн.; представництво інтересів клієнта в судових засіданнях по справі № 204/8449/19 28 січня 2020 року, 05 лютого 2020 року, 26 лютого 2020 року та 03 березня 2020 року по 1000,00 грн. за кожне судове засідання; підготовка та направлення адвокатського запиту до ГУ ДПС у Дніпропетровській області 250,00 грн.

03 березня 2020 року Адвокатським бюро «Пітюренко Євгенія Валерійовича» та ОСОБА_2 було підписано Акт приймання-передачі наданих послуг № 1 до Договору про надання правової допомоги № 17/01/20 від 17.01.2020, в якому ОСОБА_2 підтвердила отримання вищезазначених послуг (правової допомоги). Вартість наданих послуг (правової допомоги) Бюро в період з 17.01.2020 року по 03.03.2020 року склала 8 250,00 грн.

Також, 03 березня 2020 року Адвокатським бюро «Пітюренко Євгенія Валерійовича» ОСОБА_2 було виставлено рахунок № 1 на оплату за надану правову допомогу у розмірі 8 250,00 грн.

05 березня 2020 року ОСОБА_2 перерахувала на рахунок Адвокатського бюро «Пітюренко Євгенія Валерійовича» 8 250,00 грн. з призначенням платежу: оплата за надану правову допомогу згідно акту приймання-передачі наданих послуг № 1 від 03.03.2020р. за договором № 17/01/2020 від 17.01.2020 року, що підтверджується квитанцією № 2289 від 05 березня 2020 року.

Оскільки рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року по цивільній справі № 204/8449/19 було відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування недійсним, а також враховуючи, що стороною відповідача доведений факт понесення відповідачем ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про ухвалення по справі додаткового рішення про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8250,00 грн.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідач ввела її в оману, у зв`язку з чим вона не вірно зрозуміла правову природу договору, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання; спірний договір не відповідав її внутрішній волі; укладений під впливом тяжкої обставини смерті сина.

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи оспорюваний договір дарування, сторони стверджували, що волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін та дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Як зазначено в пункті 15 договору дарування квартири від 10 березня 2016 року, вимоги статей 229, 233 та 717 ЦК України було роз`яснено сторонам нотаріусом під час укладення договору.

У пункті 8 даного договору дарування квартири від 10 березня 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтвердили, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають домовленості сторін; договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди, не приховує іншої угоди, не укладається під впливом; будинок, в якому знаходиться квартира, не є аварійним або таким, що підлягає зносу; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору; квартира не має самовільного переобладнання.

Крім того, про бажання позивача та її сина відчужити квартиру на користь сім`ї відповідача свідчать складені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заповіти від 03 лютого 2001 року та від 15 жовтня 2015 року.

Отже, жодних доказів, які підтверджували б наявність обставин, що обмежували позивачку у можливості розуміти значення і умови договору, а також обману щодо правової природи цього Договору з боку відповідача, до суду не подано.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що вона спірна квартира є її єдиним житлом, вона вирішує всі побутові проблеми стосовно цієї квартири.

Як було встановлено судом першої інстанції, після укладення спірного договору дарування квартири ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 та сплачує комунальні послуги за вищевказану квартиру, що підтверджується копіями відповідних квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 40-47).

Позивачка також не надала докази, що вказаний будинок за вищевказаною адресою є її єдиним місцем проживання, оскільки згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 677 від 06 червня 2019 року, виданої Виконавчим комітетом Солонянської селищної ради, встановлено, що з 26 жовтня 2017 року по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, апелянтом не доведено, що спірний договір дарування квартири було вчинено під впливом тяжкої обставини, оскільки під час розгляду справи в судовому засіданні позивач зазначила, що тяжкою обставиною, яка вплинула на прийняття нею рішення подарувати квартиру ОСОБА_2 , насправді вона вважала не хворобу її сина, а те, що на її думку, її сусідка ОСОБА_4 мала намір відібрати у неї вищезазначену квартиру, а тому, оскільки вона цього побоювалась, то вирішила подарувати дану квартиру своїй сестрі ОСОБА_2 .

Будь-яких доказів того, що на момент укладення угоди у позивача існували тяжкі обставини, за відсутності яких правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, позивачем не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначена позивачем обставина не є такою тяжкою обставиною у розумінні статті 233 ЦК України, на підставі якої правочин може бути визнаний судом недійсним.

Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для скасування додаткового рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року, оскільки відповідачем документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. А тому, судом першої інстанції обгрунтовано ухвалено судове рішення на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду та додаткове рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2020 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова