Справа №: 343/1530/19
Провадження №: 2/0343/21/20
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2020 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Тураша В. А.,

секретаря - Лукань О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивач просить виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з будинковолодіння , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що у 1983 році він уклав шлюб із ОСОБА_2 - відповідачкою по справі. У 1984 та 1988 роках у них народилось двоє синів - ОСОБА_3 і ОСОБА_8 . Оскільки його батьки були категорично проти проживання його колишньої дружини в їхньому будинку, тому довший час він з нею та дітьми жили на орендованій квартирі.

З 1985 року він почав їздити на роботу в Сибір. У 1993 році він купив, за власні кошти і без фінансової допомоги відповідачів, квартиру в АДРЕСА_2 , куди вони перейшли жити і де на даний час зареєстровані відповідачі, хоча проживають в будинку по АДРЕСА_1 .

Будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 було збудоване і належало його батькам.

Батьки померли у 2000 році. Після їх смерті у 2009 році він успадкував належне їм майно. Будинковолодіння було успадковане ним на підставі рішення Долинського районного суду (справа №2 -271/2009 від 18.03.2009 року), а тому є його особистою власністю. Таким чином, на даний час йому, ОСОБА_1 , належить на праві приватної власності будинковолодіння по АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності від 06.05.2009 року №22647677.

Після смерті батьків він з дружиною і дітьми перейшли жити в батьківський будинок. Через постійну роботу в Росії, більшість часу в будинку він фактично не проживав, лише між вахтами.

За час проживання відповідачі довели будинок та господарські споруди до жахливого стану - повного безпорядку та антисанітарії. Він неодноразово вимагав від них привести будинок у нормальний цивілізований стан, хоча б такий, у якому залишили його батьки. На його вимоги відповідачі відповідали тільки те, що вони є інвалідами і коштів їм вистачає лише на ліки та харчування.

З 2016 року сімейні відносини з відповідачкою ОСОБА_2 значно погіршились, тому рішенням Долинського районного суду від 05.03.2018 року їх шлюб було розірвано. Після того ситуація стала ще складнішою. Відповідачі п`ять разів подавали позови до нього в суд, але у трьох їм було відмовлено, а по інших двох - за їхніми заявами, суд залишав справу без розгляду. Крім того відповідачі систематично провокують зі ним конфлікти, в результаті чого спільне проживання їх з ним стало неможливим. Також, за час проживання, відповідачі участі в будівництві його будинку і його фінансуванні не брали, будинок був збудований його батьками, тому власністю відповідачів не являється. Угоди про їх проживання у його будинку з ними він не укладав. Оскільки, ні власником будинку, ні земельної ділянки, на якому розташоване будинковолодіння, вони не являються, обоє зареєстровані у квартирі АДРЕСА_3 , де на даний час ніхто не проживає, то є всі підстави для їх виселення.

Вважає, що проживання відповідачів без реєстрації у його будинковолодінні порушує його право, як власника цього житла, вільно користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Позивач ОСОБА_1 , та його представник - адвокат Кажук В.Б. (ордер серії ІФ072773, договір про надання правничої допомоги а.с.14-15), в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зіславшись на вищевикладені обставини. Просили позов задовольнити. Додатково пояснили, що відповідачі по справі зареєстровані за адресою : АДРЕСА_2 . Дана 3-х кімнатна квартира повністю придатна для проживання. Тому виселення відповідачів з будинку по АДРЕСА_1 , який належить на праві особистої власності позивача ОСОБА_1 , жодним чином не порушить їх житлових прав.

Представник відповідачів адвокат Шевчук П.В. ( ордери серії ІФ №089201 та серії ІФ №0892020 , договори про надання правової допомоги а.с.23, 47-52) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив не розглядати клопотання , яке подане через канцелярію Долинського районного суду про зупинення провадження у справі. В останні судові засідання представник відповідачів не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому Законом порядку.

Відповідачка ОСОБА_2 , в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що вона зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 . Від надання відповідей на інші питання учасників розгляду справи - відмовляється.Просила відмовити у позові.

Відповідач ОСОБА_3 , в судовому засіданні пояснив, що по АДРЕСА_1 , вони проживають з 2001 року. Він являється особою з інвалідністю І-ї групи. У зв`язку з цим, йому зручніше користуватись вказаним будинком, а не квартирою АДРЕСА_3 , в якій він зареєстрований. Просив відмовити у позові.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши надані сторонами та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом.

Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Ч. 1 ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України, передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У силу ч.1 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст.395 ЦК речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут).

Відповідно до ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.3 ст.404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, що не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18.03.2009 року в справі №2-281/2009 рік, визнано за ОСОБА_1 , право власності на будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку загальною площею 98,1 кв.м., житловою площею 55,7 кв.м., допоміжною площею 42,4 кв.м., погребу, майстерні, стодоли, стайні, гаражу, вбиральні, криниці, воріт , огорожі, що належало ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Копія витягу про реєстрацію права власності, індексний номер витягу:22647677 від 06.05.2009р., свідчить про те, що ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

Довідка №4914 від 11.07.2019 року, видана Долинською міською радою ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1 підтверджує, що до складу сім"ї(зареєстрованих) входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - уповноважений власник; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , внучка; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , внучка (а.с.8).

Як встановлено в судовому засіданні з 2000 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проживають без реєстрації у спірному житловому будинку, за згодою власника ОСОБА_1 , і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселились у належний позивачу будинок, як члени його сім`ї( на час вселення) - дружина та неповнолітній син, оскільки сторони проживали однією сім`єю, а тому відповідачі у встановленому законом порядку набули права користування вказаним будинком, набули особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком належному на праві приватної власності ОСОБА_1 , який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Такий сервітут є тимчасовим.

Рішенням Долинського районного суду від 05.03.2018 року в справі №343/1545/17, шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований Долинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 18 червня 1983 року, актовий запис № 80, - розірвано . При цьому в мотивувальній частині рішення судом зазначено те, що «сторони проживають окремо, між ними припинилися будь-які шлюбні відносини, шлюб носить формальний характер» (а.с.7).

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачки ОСОБА_2 до будинку позивача, то факт припинення між ними сімейних відносин ,тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особа, що проживає у будинку, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника.

Також, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстровані, але не проживають в 3-х кімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_2 , про що ствердив позивач та не заперечили відповідачі.

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки:198791993 від 03.02.2020 року свідчить про те, що 3-х кімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.180).

Таким чином, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , спільним побутом із позивачем ОСОБА_1 не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішуючи справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації, вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц.

Отже, вирішуючи спір, суд враховує вищевказані обставини та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст.405, 406 ЦК України.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 3 СК України - сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником майна - житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і в силу ст.391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а відповідачка ОСОБА_2 , після розлучення з відповідачем втратила статус члена сім`ї. Відповідач ОСОБА_3 ,після досягнення повноліття , також не являється членом його сім?ї у силу ч.1 ст. 6 СК України.

Доказів, того що сторони по справі пов`язані спільним побутом, в судовому засіданні не здобуто, а сторонами не подано, а тому право відповідачів на користування чужим майном (будинковолодінням по АДРЕСА_1 ), підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному будинковолодінні не зареєстровані, а місцем їх реєстрації є квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності одному з відповідачів - ОСОБА_2 , в якій відповідачі мають можливість проживати.

При цьому, задоволення даного позову, не перешкоджає відповідачам звернутися до позивача із позовом про компенсацію коштів, вкладених ними у ремонт будинку відповідно до ч.3 ст.390 ЦК України.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з будинковолодіння , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

У відповідності до п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» відповідач ОСОБА_3 , звільнений від сплати судового збору, оскільки як встановлено в судовому засіданні він являється особою з І групою інвалідності (а.с.192).

За таких обставин судовий збір у розмірі 768,40 гривень та витрати за надання правової допомоги адвокатом у розмірі 3000,00 гривень понесені позивачем, слід стягнути на користь останнього з відповідачки ОСОБА_2 .

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 391, 402, 405, 406 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 81,141, 258, 259, 264, 265, 268ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку - задовольнити .

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинковолодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення із вказаного будинковолодіння ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 768,40 гривень сплаченого судового збору та 3000,00 гривень витрат за надання правової допомоги адвокатом згідно квитанцій.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суд через Долинський районний суд Івано-Франківської області.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , житель АДРЕСА_4 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , прож. АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , прож. АДРЕСА_4 .

Суддя Долинського районного суду В. А. Тураш

Повний текст рішення складено 23 березня 2020 року.