справа № 487/5764/19 провадження №2/489/627/20
РІШЕННЯ

Іменем України

01 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя

встановив:

В липні 2019 позивач ОСОБА_3 звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом про поділ майна подружжя, після уточнення якого заявою від 07.07.2020 остаточно просила визнати за відповідачем право власності на майно подружжя і виділити йому в натурі майно на загальну суму 63300,00 грн.; компенсувати позивачу Ѕ частину від суми майна подружжя, що складає 31650,00 грн.

Як на підставу позовних вимог вказала, що між сторонами не досягнуто згоди про добровільний поділ спільного майна.

Під час шлюбу сторонами було придбано майно, яке належить їм на праві сумісної власності подружжя, а саме:

-квартира АДРЕСА_1 , яка відповідно до договору купівлі-продажу від 20.08.2014 придбана за ціною 223815,00 грн.;

-телевізор Phillips вартістю 5000,00 грн.;

-холодильник Samsung вартістю 10000,00 грн.;

-пральна машина Indesit вартістю 4000,00 грн.;

-газова плита Beko вартістю 3500,00 грн.;

-кухонні меблі, виготовлені під замовлення, вартістю 9500,00 грн.;

-кухонний стіл вартістю 1500,00 грн.;

-чотири червоних табурети вартістю 2500,00 грн.;

-шафа-стінка, виготовлена під замовлення, вартістю 7000,00 грн.;

-килим вартістю 600,00 грн.;

- мікрохвильова піч Samsung вартістю 3500,00 грн.;

-електричний чайник Phillips вартістю 2000,00 грн.;

-газова колонка Aqua Beretta вартістю 4500,00 грн.;

-оранжевий диван вартістю 9000,00 грн.;

-комп`ютерний стіл вартістю 2000,00 грн.;

-два комоди вартістю 2500,00 грн.;

-шафа для речей вартістю 1500,00 грн.;

-електрична соковижималка вартістю 2000,00 грн.;

-блендер вартістю 1000,00 грн.;

-Wi-Fi роутер вартістю 600,00 грн.;

-приставка для телевізора вартістю 800,00 грн.;

-унітаз, вмивальник, два змішувачі загальною вартістю 5000,00 грн.;

-п`ять каструль вартістю 600,00 грн.;

-велика сковорода вартістю 300,00 грн.;

-великий скляний салатник вартістю 200,00 грн.;

-приладдя для кухні - кухонний посуд, посуд для духовки, загальною вартістю 500,00 грн.;

-постільна білизна вартістю 800,00 грн.;

-рушники, ковдри загальною вартістю 1200,00 грн.;

-корзина для прання вартістю 300,00 грн.;

-штори вартістю 400,00 грн.

Вказане майно позивач вважає за необхідне поділити шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації її частки в спільному майні, а за відповідачем визнати право власності на її частку в натурі.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 01.08.2019 справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду міста Миколаєва.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.09.2019 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 20.11.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, уточнивши, що в заяві від 07.07.2020 про уточнення позовних вимог було допущено арифметичну помилку в підрахунку вартості майна, яке знаходиться в квартирі, тому виходячи з вартості такого майна, вказаної у позовній заяві, на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі 41150,00 грн. Також пояснила, що доказів на підтвердження ідентифікації спірного майна та його вартості в позивача немає, так як квартирою користується виключно відповідач.

Представник позивача також пояснила, що квартира сторін не предметом поділу згідно позовної заяви.

Представник відповідача в задоволенні позову просила відмовити.

Пояснила, що з переліченого позивачем майна в квартирі наявне лише кухонні меблі, унітаз, вмивальник, змішувачі та газова колонка. Інше майно на яке вказує позивач в квартирі відсутнє, оскільки після розірвання шлюбу позивач вивезла все майно сторін.

Вислухавши присутніх учасників справи та дослідивши і перевіривши обставини справи, на які посилаються сторони та докази на їх підтвердження, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи встановлено, що 24.09.2010 між сторонами Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис № 507, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

В позовній заяві вказано, що 25.05.2019 позивач звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із позовною заявою про розірвання шлюбу.

Судом із Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20.01.2020 по справі № 487/3212/19.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.08.2014 сторони є співвласниками в рівних частках (1/2 частки кожний) квартири АДРЕСА_1 .

Як слідує з позовної заяви та пояснень представника позивача в період шлюбу сторони набули майно в квартиру на загальну суму 82300,00 грн., половину якого шляхом виплати відповідачем бажає отримати позивач в якості грошової компенсації, що складає 41150,00 грн., так як вказане у позові майно після розірвання між сторонами шлюбу залишилося в користуванні відповідача.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 14.09.2020 по справі № 712/10355/18.

При цьому суд враховує, що відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того частиною другою статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до частини сьомої статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної зави. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частини шостої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до пункту 6 наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У ході судового розгляду представник відповідача визнала наявність в квартирі лише частини майна із переліку наведеного у позовній заяві, а саме кухонних меблів, які були виготовлені на замовлення сторін, унітазу, вмивальника, змішувачів та газової колонки, але не погодилася з їхньою вартістю, яка не відповідає дійсності та як це майно перебувало у вживанні та відсутні докази про його придбання.

Наявність іншого майна представник відповідача не підтвердила та її доводів представник позивача не спростувала.

За вказаних обставин, враховуючи вимоги закону, перевіривши та дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами та доводи сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо поділу вказаного позивачем майна, за винятком кухонних меблів, унітазу, вмивальника, змішувачів та газової колонки, оскільки сторони не надали доказів, та не підтвердили наявність вказаного вище переліку спірного майна у сторін, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Здійснюючи поділ кухонних меблів, унітазу, вмивальника, змішувачів та газової колонки позовні вимоги суд виходить з того, що так як в матеріалах справи відсутні докази дійсної вартості цього майна, а вказана в позові його вартість визначена позивачем на власний розсуд, а представники сторін не клопотали перед судом про призначення товарознавчої експертизи, що враховуючи перелік майна та відсутність доказів його дійсної вартості унеможливлює розділити спільне майно подружжя в натурі, зменшивши розмір різниці між частками подружжя до мінімального розміру, а також те, що згідно до вимог частини п`ятої статті 71 СК України відповідач своєї згоди на виплату грошової компенсації не надав та грошові кошти на депозитний рахунок суду не вносив, тому суд вважає за необхідне вказане спірне майно визнати спільною власністю сторін частики в якому є рівними.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають через недоведеність.

Так як позовні вимоги задоволено частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 402,00 грн.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кухонні меблі, виготовлені під замовлення, газову колонку Aqua Beretta, унітаз, вмивальник, два змішувачі, частки в якому сторін є рівними по Ѕ кожного.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 402,00 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено 02.10.2020.

Суддя І.В.Коваленко