Справа № 2/331/56/2020
№ 331/ 6240/18
04.03.2020 р. м. Запоріжжя
Жовтневийрайонний суд м. Запоріжжяускладі:
головуючого - судді Антоненко М.В.
за участю секретаря Андрієнко С.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю, -
16.11.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю.
На підставі цього ОСОБА_1 було передано вказаний автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та видано довіреність від 27.05.2009 року, посвідчену приватним нотаріусом Петрушенко Т.І. Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області за реєстровим номером 1822, якою йому надано право користування, розпорядження, продажу автомобіля за ціною і на умовах на свій розсуд, здачі в оренду чи передачі в його позичку строком до 24.12.2013 року. Протягом строку дії даної довіреності Позивач мав оформити договір купівлі-продажу належним чином та перереєструвати автомобіль за собою. Однак вказаних дій він не зробив, оскільки не було такої необхідності.
Відповідно до зазначеної довіреності ОСОБА_1 отримав у своє розпорядження вказаний автомобіль та користувався ним з часу видачі довіреності по теперішній час. Протягом вказаного періоду, тобто більше дев`яти років, позивач ОСОБА_1 користується автомобілем, добросовісно та безперервно і відкрито володіє зазначеним транспортним засобом, доглядає за відповідним станом автомобіля та його утриманням, здійснює поточні ремонти тощо.
Однак у 2017 році ОСОБА_1 втратив технічний паспорт на автомобіль - свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії ЯТС № НОМЕР_5 , у зв`язку із чим був вимушений вирішувати питання щодо отримання дублікату такого документа. Так, працівниками органів ДАІ було повідомлено позивача ОСОБА_1 про те, що йому необхідно надати заяву від власника автомобіля - ОСОБА_3 для видачі дублікату реєстраційного документа.
Оскільки, довіреність від імені ОСОБА_3 позивачеві ОСОБА_1 надавав відповідач ОСОБА_2 , то й позивач звернувся до відповідача із проханням щодо отримання такої заяви від ОСОБА_3 . Однак відповідач ОСОБА_2 відмовився допомагати позивачеві ОСОБА_1 , посилаючись на те, що останній має сам звертатись до ОСОБА_3 .
Намагаючись самостійно вирішити питання щодо отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу позивач ОСОБА_1 дізнався про те, що ОСОБА_3 помер.
Згідно інформації отриманої від Олександрівського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 22.09.2018 р. - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що наявний актовий запис № 52 від 04.10.2011 р.
На адвокатський запит від 10.10.2018 р. щодо надання інформації про наявність (відсутність) спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , Енергодарська державна нотаріальна контора листом від 24.10.2018 р. повідомила про неможливість надання інформації через охоронювану законом таємницю відповідно до ст. 8 Закону України «Про нотаріат».
З огляду на це позивач ОСОБА_4 не може зареєструвати вищевказаний транспортний засіб за собою та відповідно оформити свої права на даний транспортний засіб.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2018 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомлення мсторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 14.02.2019 року на 15 год. 00 хв.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду на 27.01.2020 року на 08 год. 30 хв.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.
Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1)письмовими, речовими і електронними доказами;
2)висновками експертів;
3)показаннями свідків.
Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.
За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
На підставі цього ОСОБА_1 було передано вказаний автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та видано довіреність від 27.05.2009 року, посвідчену приватним нотаріусом Петрушенко Т.І. Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області за реєстровим номером 1822. Вказаною довіреністю йому надано право користування, розпорядження, продажу автомобіля за ціною і на умовах на свій розсуд, здачі в оренду чи передачі в його позичку строком до 24.12.2013 року. Протягом строку дії даної довіреності позивач повинен був оформити договір купівлі-продажу належним чином та перереєструвати автомобіль за собою. Однак вказаних дій позивачем ОСОБА_1 не було вчинено, оскільки не було такої необхідності.
Відповідно до зазначеної довіреності ОСОБА_1 отримав у своє розпорядження вказаний автомобіль та користувався ним з часу видачі довіреності по теперішній час. Протягом вказаного періоду, тобто більше дев`яти років, позивач ОСОБА_1 користується автомобілем, добросовісно та безперервно і відкрито володіє зазначеним транспортним засобом, доглядає за відповідним станом автомобіля та його утриманням, здійснює поточні ремонти тощо.
Як вбачається з матеріалів справи у 2017 році ОСОБА_1 втратив технічний паспорт на автомобіль - свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_7 , у зв`язку із чим був вимушений вирішувати питання щодо отримання дублікату вищевказаного документу. Так, працівниками органів ДАІ було повідомлено позивача ОСОБА_1 про те, що йому необхідно надати заяву від власника автомобіля - ОСОБА_3 для видачі дублікату реєстраційного документа.
Оскільки, довіреність від імені ОСОБА_3 позивачеві ОСОБА_1 надавав відповідач ОСОБА_2 , тому позивач звернувся до відповідача із проханням щодо отримання такої заяви від ОСОБА_3 . Однак відповідач ОСОБА_2 відмовився допомагати позивачеві ОСОБА_1 , посилаючись на те, що останній має сам звертатись до ОСОБА_3 .
Намагаючись самостійно вирішити питання щодо отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу позивач ОСОБА_1 дізнався про те, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповіддю на звапит Олександрівського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 22.09.2018 р. в якому зазначено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що наявний актовий запис № 52 від 04.10.2011 р.
На адвокатський запит від 10.10.2018 р. щодо надання інформації про наявність (відсутність) спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , Енергодарська державна нотаріальна контора листом від 24.10.2018 р. повідомила про неможливість надання інформації через охоронювану законом таємницю відповідно до ст. 8 Закону України «Про нотаріат».
Як зазначалось вище ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак доручення від 27.05.2009 року припинило свою дію на підставі ч. 1 ст. 1008 ЦК України.
Добросовісність заволодіння автомобілем підтверджується передачею ключів від авто та документів на автомобіль його власником, невідкликанням виданої довіреності за життя власника автомобіля, непред`явленням претензій та не включенням до спадкової маси автомобіля спадкоємцями.
Суд вважає, що ОСОБА_1 добросовісно заволодів вказаним автомобілем у 2011 році, безперешкодно та відкрито володіє та користується даним транспортним засобом починаючи з 2011 року, утримує його в технічно справному стані, сплачує за поліси обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, тому його права та законні інтереси підлягають судовому захисту шляхом визнання права власності на вказаний автомобіль за набувальною давністю, оскільки в інший шлях захистити права позивача не передбачається можливим.
Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності. Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 344 ч. 1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Набувальна давність поширюється на всі випадки фактичного, незаконного володіння чужим майном.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК), (п. 9 Постанови).
Враховуючи положення ст. ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ІІК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 p. N3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Свропейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.
За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном:.«Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Аналізуючи вимоги законодавства слід зазначити, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.
Оцінюючи здобуті в судовому в судовому засіданні належні та допустимі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 328, 335, 344, 1008, ЦК України, ст. ст. 3, 4, 11-13, 19, 263, 265, 279, 280-282 ЦПК України, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю -задовольнити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У відповідності до ті. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу. ХШ «Перехідні Положення» ЦГІК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя: М.В. Антоненко