ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 березня 2020 року

м. Харків

справа № 639/3746/16-ц

провадження №22-ц/818/1424/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бровченка І.О., Бурлака І.В.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1 , яка діє і в інтересах малолітнього ОСОБА_2

треті особи - Відділ реєстрації місця проживання у Жовтневому районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Управління Служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , яка діє і в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , треті особи: Відділ реєстрації місця проживання у Жовтневому районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Управління Служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року, постановлене під головуванням судді Гаврилюка С.М., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє і в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , треті особи: Відділ реєстрації місця проживання у Жовтневому районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Управління Служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 2013 року народження, з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 1378 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 липня 2017 року заяву відповідачки про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідачка зазначає, що відсутні підстави для виселення її разом із сином із квартири АДРЕСА_1 . Управління Служб у справах дітей Харківської міської ради згоду на виселення не давало. А виселення малолітньої дитини без надання їй іншого житла, суперечить чинному законодавству. Крім того, при ухваленні рішення суду між тими ж самими сторонами про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на вищевказану квартиру, рішенням суду було відмовлено ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у їх виселенні, як боржників. ОСОБА_1 вважає, що провадження у справі за вказаним позовом слід закрити.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про виселення - відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду звернуто стягнення на спірне житло, яке було предметом іпотеки та придбане за рахунок кредиту; тоді як відповідачі зареєстровані у спірній квартирі і у добровільному порядку її не звільняють, що унеможливлює реалізацію цього майна та порушує права позивача.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариством «ОТП Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL-705/185/2008, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у сумі 61 470,30 доларів США на строк до 26 квітня 2038 року. Кредит наданий на придбання нерухомого майна.

На забезпечення виконання кредитного зобов`язання 25 квітня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки № PML-705/185/2008, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с.15-17 т.1).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2015 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № МL-705/185/2008 від 25 квітня 2008 року звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу предмета іпотеки будь-якій особі та з наділенням його усіма повноваженнями продавця (а.с.7-8 т.1).

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» у зазначеній квартирі станом на грудень 2015 року зареєстровані ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 (а.с.9 т.1).

30 листопада 2015 року ПАТ «ОТП Факторинг Україна» направило відповідачці повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, в якому просило повідомити протягом 30 днів з моменту отримання листа про свій намір придбати предмет іпотеки або виселитися з квартири у цей же строк разом із членами сім`ї та знятися з реєстраційного обліку (а.с.48 т.1).

Як на підставу позовних вимог, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалося на те, що відповідачка досі зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , добровільно з неї не виселяється. Позивач вважає, що наявні підстави для виселення ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_2 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення, оскільки позивач не може реалізувати своє право в частині укладення договору купівлі-продажу квартири на виконання рішення суду про звернення стягнення на зазначене житлове приміщення.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачкою саме за рахунок кредитних коштів, що підтверджується копією кредитного договору та договору іпотеки.

Доказів на спростування зазначених обставин, - відповідачкою суду не надано.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для виселення відповідачки та ОСОБА_2 , 2013 року народження, з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона разом із сином у квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживають, доступу до неї не мають через зміну позивачем замків, їх речі у цьому житлі відсутні, тому відсутні підстави для виселення, - спростовуються вимогами закону, з огляду на таке.

Стаття 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрацією є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відомості про місце проживання вносяться, зокрема, до паспорта громадянина України. На підтвердження місця проживання або місця перебування особи орган реєстрації видає довідку про реєстрацію місця проживання.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

При реєстрації місця проживання особа подає, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання у відповідному житлі (стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація особи за відповідною адресою свідчить про її проживання у такому житлі постійно або періодично.

Якщо особа фактично не проживає у жилому приміщенні, проте зареєстрована у ньому, зняття такої особи з реєстрації за відповідною адресою, за відсутності її згоди на це, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням або про виселення (стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Жилкомсервіс», станом на грудень 2015 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 (а.с.9 т.1).

30 листопада 2015 року ПАТ «ОТП Факторинг Україна» направило відповідачці повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, в якому просило повідомити протягом 30 днів з моменту отримання листа про свій намір придбати предмет іпотеки або виселитися з квартири у цей же строк разом із членами сім`ї та знятися з реєстраційного обліку (а.с.48 т.1).

Проте добровільно відповідачка з квартири не виселилася.

Встановивши, що в іпотеку було передано квартиру, придбану за рахунок отриманих у кредит грошових коштів, на яку звернено стягнення, суд першої інстанцій обгрунтовано виходив з наявності правових підстав для виселення зареєстрованих та проживаючих у ньому осіб без надання їм іншого жилого приміщення.

Реєстрація у спірній квартирі неповнолітніх осіб не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Реєстрацію неповнолітньої дитини було вчинено без згоди іпотекодержателя після укладання договору іпотеки, а відтак згода органу опіки та піклування на звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення не потрібна.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що за подачу касаційної скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було сплачено судовий збір у розмірі 1653,60 грн.

З урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача судовий збір, сплачений ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за подачу касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 1653,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.О. Бровченко

І.В. Бурлака

Повне судове рішення виготовлено 23.03.2020 року.