Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 593/398/19

провадження № 61-21809 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвокат Скиба Віталій Михайлович;

відповідач - ОСОБА_4 ;

представник відповідача - адвокат Вуїв Анріана Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Скиби Віталія Михайловича - на постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Крім неї у вказаному будинку зареєстрований її онук - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що у вказаному житлі відповідач не проживає понад один рік без поважних причин, про що 18 березня 2019 року комісією Бережанської міської ради Тернопільської області складено акт обстеження матеріально-побутових умов.

Вказувала, що особистих речей ОСОБА_4 у вказаному будинку немає, він не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, також не надає їй інформації, необхідної для оформлення субсидії на сплату комунальних платежів, що для неї, як особи літнього віку, пенсіонерки, має важливе матеріальне значення.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2019 року у складі судді Музики Я. М. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, будучи зареєстрованим у належному позивачу житловому будинку, не проживає в ньому,а через формальну реєстрацію відповідача у спірному житлі позивач не має можливості скористатися своїм правом на житлові субсидії, що ставить її у скрутне матеріальне становище.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що підставою виникнення права власності позивача на спірний житловий будинок є свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 28 листопада 1989 року Бережанською державною нотаріальною конторою Тернопільської області; реєстраційне посвідчення, видане 28 листопада 1989 року Бережанським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, та рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2008 року у справі № 2-662. При цьому, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 1989 року, виданого Бережанською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 4060, спадкоємцями після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 є в рівних частках ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_2 - син. Спадкове майно складається з 2/3 частин жилого будинку з надвірними будівлями, який знаходиться у АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , батько відповідача ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . На момент його смерті відповідачу було 6 років, тому відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України відповідач вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька, а отже є співвласником спірного будинковолодіння, тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування вказаним житлом.

Також апеляційним судом враховано, що рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2008 року, на підставі якого зареєстровано право власності на спірний будинок за ОСОБА_1 , оскаржується.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2019 року представник ОСОБА_1 Скиба В. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 596/398/19 із Бережанського районного суду Тернопільської області.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що після смерті батька ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відповідач отримав право на спадкування на частину спірного будинку, яке підлягало оформленню та відповідній державній реєстрації. Разом з тим, у відповідача відсутнє зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 . Судом апеляційної інстанції помилково застосовано норми матеріального права щодо визначення поняття права власності на нерухоме майно та часу його набуття, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Крім того, письмові докази, подані відповідачем на обґрунтування доводів апеляційної скарги, неналежним чином оформлені, надані з порушенням порядку їх подання, відповідачем не зазначено про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали, а апеляційним судом не обгрунтовано прийняття таких доказів на стадії апеляційного перегляду справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_4 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом апеляційної інстанції вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, щоОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

У вказаному житловому будинку, окрім ОСОБА_1 , зареєстрований її онук - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 29 січня 2019 року, право власності позивача на вказаний будинок зареєстровано 24 січня 2019 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28 листопада 1989 року Бережанською державною нотаріальною конторою Тернопільської області, зареєстрованого в реєстрі за № 4060 ; реєстраційного посвідчення № 1097, виданого 28 листопада 1989 року Бережанським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, та рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2008 року у справі № 2-662 (а. с. 5).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 1989 року, виданого Бережанською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 4060, спадкоємцями після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 є в рівних частках ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_2 - син. Спадкове майно складається з 2/3 частин жилого будинку з надвірними будівлями, який знаходиться у АДРЕСА_2 (а. с. 89).

На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом у Бережанському міжрайонному бюро технічної інвентаризації спірне будинковолодіння зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , запис в реєстраційній книзі № 1097 (а. с. 90).

03 серпня 1996 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 71 (а. с. 94).

У шлюбі у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а. с. 124).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , запис № 28 (а. с. 126).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 18 березня 2019 року № 40, складеного комісією Бережанської міської ради Тернопільської області та сусідами, ОСОБА_4 зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 , але фактично за даною адресою не проживає понад один рік (а. с. 7).

Вказані обставини підтвердили також свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , яка також зазначила, що відповідач неодноразово пропонував позивачу грошові кошти на утримання житлового будинку, від яких вона відмовлялася.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - Скиби В. М. задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Законодавець роз`яснює, що до поважних причин можна віднести строкову службу в армії, навчання, роботу за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо. Власник житла і член його сім`ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК Української РСР).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи те, що частина спірного будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 1989 року належала батькові відповідача - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому відповідач, якому на момент смерті батька було 6 років, на підставі частини четвертої статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька, а отже, є співвласником спірного будинковолодіння, тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування вказаним житлом.

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Суд апеляційної інстанції обгрунтовано виходив з того, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є способом набуття права власності чи підставою його (права власності) припинення, вона виступає лише засобом офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни чи припинення права власності на нерухоме майно, тому не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на відсутність зареєстрованого у встановленому законом порядку права власності відповідача на спірне нерухоме майно.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що має тривалі відрядження за кордон, у зв`язку з якими був відсутній за зареєстрованим місцем проживання, проте, неодноразово надавав позивачу грошові кошти на оплату комунальних послуг, від прийняття яких вона відмовлялась. Вказаний факт підтвердила також свідок ОСОБА_10 і даний факт позивачем не спростовано.

Апеляційним судом також враховано, що рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2008 року, на підставі якого, зокрема, зареєстровано право власності на спірний будинок за ОСОБА_1 , на даний час оскаржується.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції не мав права брати до уваги докази на обґрунтування доводів апеляційної скарги, які подані відповідачем з порушенням порядку їх подання, не є підставою для скасування правильного по суті та законного рішення суду, оскільки відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що про зміст свідоцтва про право власності за законом від 28 листопада 1989 року йому стало відомо після ухвалення рішення судом першої інстанції, тому є правильними висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для прийняття зазначеного доказу до матеріалів справи задля забезпечення повного, справедливого, об`єктивного вирішення спору.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку апеляційного суду по суті спору та значною мірою зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції. Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Скиби Віталія Михайловича залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта