ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/508/20 Справа № 203/1918/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, процентів, інфляційних витрат та трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 12.05.2017 року надав у позику відповідачу кошти в сумі 2000000 грн., про що складено відповідний договір та розписку від 12.05.2017 року. Посилаючись на те, що у встановлений договором строк до 30.06.2017 року відповідач кошти не повернув, позивач просив стягнути з останнього надані в позику кошти в сумі 2000000 грн., три відсотки річних за період з 01.07.2017 року по 31.05.2018 року в сумі 54904 грн., інфляційні витрати за цей період в сумі 197988 грн. 04 коп., проценти в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 264958 грн. 91 коп., а всього стягнути 2517850 грн. 95 коп. та судові витрати по справі в сумі 8810 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 12 травня 2017 року в сумі 2000000 грн., проценти за період з 01 липня 2017 року по 31 травня 2018 року в сумі 264958 грн. 91 коп., три відсотки річних в сумі 54904 грн., інфляційні витрати в сумі 194000 грн., а всього стягнути 2513862 грн. 91 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2019 року без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.05.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено письмовий договір позики, згідно умов п.п.1,2 якого позивачем було надано відповідачу в позику 2000000 грн., а останній зобов`язався повернути вказані кошти не пізніше 30.06.2017 року.

На підтвердження передачі та отримання коштів також 12.05.2017року відповідачем було складено письмову розписку.

За клопотанням представника відповідача по справі ухвалою суду від 07.08.2018 року було призначено судову почеркознавчу експертизу для визначення факту виконання підпису від імені відповідача в договорі та розписці останнім або іншою особою.

Також вказаною ухвалою на відповідача у відповідності до ст.135 ЦПК України було покладено попередню оплату витрат, пов`язаних з проведенням експертизи.

Разом з тим, отримавши 03.10.2018 року рахунок для сплати вартості експертизи, відповідач відповідну оплату не провів. В зв`язку з чим, 27.12.2018 року матеріали цивільної справи було повернуто до суду без виконання експертизи.

Враховуючи ухилення відповідача від проведення експертизи, шляхом нездійснення оплати її вартості, а також положень ст.ст. 12,43,44,109 ЦПК України, суд не взяв до уваги заперечення відповідача щодо неукладення договору позики та розписки, факт укладення яких між сторонами підтверджується копіями договору та розписки, що долучені позивачем до позову та оригінали яких представлено суду та оглянуто під час розгляду справи.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що в обумовлені договором строк до 30.06.2017 року та станом на момент розгляду справи відповідач отримані в позику кошти не повернув, а тому є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача наданих в позику коштів в сумі 2000000 грн.

Також відповідно до умов розписок та положень ч.1 ст.1048 ЦК України, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти від суми позики в розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 01.07.2017 року по 31.05.2018 року в сумі 264958 грн. 91 коп., погоджуючись при цьому з розрахунком процентів, що наданий позивачем до позовної заяви.

Крім цього, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних витрат та трьох відсотків річних в сумі 54904 грн., в межах суми заявлених позовних вимог у відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України.

Задовольняючи позов частково в частині розмірі інфляційних витрат, стягнувши з відповідача на користь позивача інфляційні витрати за період з 01.07.2017 року по 31.05.2018 року в сумі 194000 грн., суд виходив з наступного розрахунку (99,9% х 102% х 101,2% х 100,9% х 101% х 101,5% х 100,9% х 101,1% х 100,8% х 100% = 109,7 сукупний індекс інфляції х 2000000 грн. - 2000000 грн.).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази надсилання відповідачеві рахунків експертною установою, відсутні докази належного повідомлення відповідача про дати судових засідань, було позбавлено можливості повторної подачі клопотання про призначення експертизи з метою встановлення обставин справи, що призвело до порушення прав відповідача та постановлення неправосудного рішення.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) безоплатно передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється з підстав, встановлених договором або Законом, зокрема, шляхом виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, зобов`язання за договором не припинено ані шляхом його виконання, ані з інших підстав, встановлених Законом.

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в розмірі 2000000 грн., яка й до тепер не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

Відповідач в порушення вимог ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надав доказів щодо припинення зобов`язання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано стягнув суму боргу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта з приводу безпідставності висновку суду першої інстанції щодо отримання грошових коштів відповідачем, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з розписки відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти, які зобов`язався повернути не пізніше 30.06.2017 року.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою ВСУ в Постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

Безпідставними є твердження апелянта про те, що він не підписував ані договір позики, ані розписку про отримання коштів, та що він не ухилявся від проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки такі доводи апелянта не відповідають дійсності, є надуманими та не підтверджені жодними належними доказами.

Так, як вбачається з матеріалів справи, під час підготовчого судового засідання представником відповідача було заявлено клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи для вирішення питання щодо належності відповідачу підписів в договорі позики та розписці від 12.05.2017 р.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року було призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання:

-Чи виконано рукописний підпис напроти графи «позичальник» в договорі позики від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 або іншою особою?

-Чи виконано рукописний підпис напроти друкованого тексту « ОСОБА_1 » в письмовій розписці від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 або іншою особою?

-Чи виконано рукописні підписи в документах: напроти графи «позичальник» в договорі позики від 12 травня 2017 року та напроти друкованого тексту « ОСОБА_1 » в письмовій розписці від 12 травня 2017 року однією особою?

-Чи виконано рукописні підписи в документах: напроти графи «позичальник» в договорі позики від 12 травня 2017 року та напроти друкованого тексту « ОСОБА_1 » в письмовій розписці від 12 травня 2017 року з наслідуванням підпису ОСОБА_1 ?

Попередню оплату за проведення експертизи покладено на відповідача ОСОБА_1 .

Витребувано у позивача ОСОБА_2 та зобов`язано останнього протягом п`яти днів з дня отримання вказаної ухвали надати до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська на час проведення судової почеркознавчої експертизи оригінали договору позики від 12 травня 2017 року та письмової розписки від 12 травня 2017 року.

Зобов`язано відповідача ОСОБА_1 протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали з`явитись до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська для відібрання в нього експериментальних зразків підпису, а також надати до суду документи з вільними зразками його підпису, які по змозі повинні відповідати об`єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа, за його змістом та цільовим призначенням.

Провадження по даній справі було зупинено до виконання експертизи.

Однак, ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 січня 2019 року провадження у справі було поновлено у зв`язку з тим, що 27.12.2018 року з експертної установи до суду повернулись матеріали даної цивільної справи з повідомленням про неможливість виконання судової почеркознавчої експертизи у зв`язку з несплатою рахунку.

Цією ж ухвалою суду встановлено факт ухилення відповідача від оплати вартості експертизи.

Таким чином, з огляду на ухилення відповідача від проведення експертизи, шляхом нездійснення оплати її вартості, а також згідно положень ст.ст.12,43,44,109 ЦПК України, суд першої інстанції вірно у своєму рішенні відхиляє за недоведеністю заперечення відповідача щодо неукладення договору позики та розписки, факт укладення яких між сторонами підтверджується копіями договору та розписки, що долучені позивачем до позову та оригінали яких представлено суду та оглянуто під час розгляду справи.

Так, ст. 109 ЦПК України встановлено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, з огляду на зазначене, матеріали та обставини справи, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 навмисно не сплатив вартість проведення експертизи, тобто ухилявся від участі в проведенні експертизи, а без цього провести експертизу неможливо.

Такою своєю бездіяльністю відповідач зловживав своїми процесуальними правами та навмисно затягував розгляд справи в суді першої інстанції.

Твердження апелянта про неповідомлення його про дати судових засідань також є необгрунтованими, оскільки відповідач неодноразово затягував процес розгляду даної справи шляхом надання клопотань по різним причинам.

В призначене на 23.05.2019 року судове засідання відповідач та його представник не з`явились, у відповідності до свого обов`язку, встановленого ст.131 ЦПК України, про причини неявки не повідомили та доказів поважності причин неявки не надали.

З огляду на це та положення ст.223 ЦПК України, суд першої інстанції вірно визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності сторони відповідача.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційному провадженні дана справа перебуває з 04.07.2019 року.

Ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2019 року провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2019 року було відкрито та справу призначено до розгляду.

Однак, до сьогодні справа не розглянута через численні клопотання апелянта та його представника про відкладення розгляду справи.

Так, згідно зі статтею 44 ЦПК учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянт з моменту подання апеляційної скарги та до ухвалення постанови у судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. А надане клопотання апелянта про призначення судової почеркознавчої експертизи не можливо розглянути без присутності ОСОБА_1 .

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що аналіз матеріалів справи свідчить про зловживання відповідачем та його представником, своїми процесуальними правами, що, безумовно, суперечить завданню цивільного судочинства та призводить до затягування розгляду справи у розумні строки.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова