КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6668/20 Головуючий у І інстанції Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2020 рокуКиївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., розглянув в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, апеляційний суд, -

УСТАНОВИВ:

у травні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, під час якого сторони набули у власність автомобіль марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Після розірвання шлюбу вищезазначений автомобіль залишився в користуванні відповідача.

Оскільки, 17 квітня 2019 року відповідачем було відчужено спільний автомобіль, без дозволу та відома позивача, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію спільного майна подружжя, що становить Ѕ частину вартості автомобіля марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 в розмірі 145 340,74 грн., а також судові витрати в розмірі 1 453,42 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 145 340,74 грн. та судовий збір у розмірі 1453,41 грн., а всього - 146 794,15 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що автомобіль марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 не є спільною сумісною власністю сторін, оскільки був придбаний за особисті кошти відповідача, які були отриманні у позику, що підтверджується розпискою від 16 липня 2018 року.

Тобто, спірний автомобіль не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не правильно встановив ринкову вартість спірного автомобіля, так як встановлення розміру компенсації на підставі визначення розміру ринкової вартості подібного за своїми якостями майна можливий лише в тому випадку, коли неможливо встановити дійсну (ринкову) вартість спільного майна подружжя і належними доказами для встановлення вартості є висновок експертного автотоварознавчого дослідження.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування їй Ѕ частки вартості автомобіля марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , оскільки його придбано у період зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти подружжя, що не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами по справі, проте відчужено останнім без згоди позивача.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі набули у власність автомобіль марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який було зареєсторовано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів (а.с.11).

13 березня 2019 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, відновлено дошлюбне прізвище позивача на « ОСОБА_3 », стягнуто з відповідача аліменти на утримання дітей. (а.с. 5-7).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ автомобіля і стягнення компенсації за частку в даному майні, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (стаття 61 СК України).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 сформована правова позиція про те, що суди під час вирішення тотожних за своїм змістом спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що автомобіль був придбаний за його особисті кошти, які були отримані у позику, що підтверджується розпискою від 16 липня 2018 року, згідно якої відповідач отримав грошові кошти у позику в розмірі 50 000,00 грн. для придбання автомобіля для власних потреб.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Однак, як зазначає сам відповідач в апеляційній скарзі, даний автомобіль після здійснення ремонту мав би продатись за більш вигідною ціною.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що отримані відповідачем за вказаною розпискою від 16 липня 2018 року грошові кошти, були використані ним під час перебування сторін в шлюбі, в інтересах сім`ї.

Оскільки презумпції спільності права власності подружжя на майно, придбане ними під час шлюбу, відповідачем іншими доказами спростовано не було, апеляційний суд вважає належність автомобіля марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 до спільного майна подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (стаття 65 СК України).

Подібні за змістом положення щодо здійсненні співвласниками спільної сумісної власності закріплені статтями 364, 369 ЦК України.

Автомобіль марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, є цінним майном та неподільною річчю.

За таких обставин, виходячи зі змісту статті 65 СК України, згода іншого із подружжя на його відчуження повинна надаватися письмово, чого позивачем зроблено не було.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ч. 1, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оскільки спірне майно вже було відчужене відповідачем на час звернення з позовом, воно не підлягало поділу в натурі, а з огляду на вимоги п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» його вартість лише враховувалась при поділі. Таким чином, оскільки позивачем не було заявлено вимог про поділ майна в натурі і припинення права на частку, внесення грошової суми на депозитний рахунок суду також не вимагалося.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Разом з тим, позивачем до суду першої інстанції не було надано будь-яких доказів вартості автомобіля на час розгляду справи, не заявлялося клопотань про витребування договору купівлі-продажу, за яким відповідач відчужив автомобіль, або про призначення судової товарознавчої експертизи для визначення дійсної вартості спірного майна.

Із наявних в матеріалах справи роздруківок з сайту: «Авторіа», які були подані позивачем, не можна встановити дійсну вартість автомобіля марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , оскільки вони не містять будь-яких технічних характеристик спірного автомобіля.

Крім того, надані позивачем роздруківки, ніяким чином не завірені, експертному дослідженню для встановлення дійсної вартості спірного автомобіля не піддавались, а тому заявлена позивачем середньо ринкова вартість автомобіля марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску є лише припущенням та не може вважатися встановленою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позивач, дійсно маючи право на стягнення з відповідача компенсації за частку в майні подружжя, яким є спірний автомобіль «Фольцваген Пассат», не виконала процесуального обов`язку щодо доведення його вартості.

В той же час, відповідачем надано звіт про експертну грошову оцінку колісного транспортного засобу, а саме автомобіля марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зроблено 11 червня 2020 року оцінювачем ОСОБА_6 (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача серії МФ № 1645-ПК, видане ФДМУ 08.02.2017 р., свідоцтво про реєстрацію в ДРО від 02.08.2013 р. № НОМЕР_3 ).

Зі звіту вбачається, що на замовлення ОСОБА_1 було виконано оцінку спірного КТЗ, результат, отриманий внаслідок проведення підрахунків, відображає реальну вартість, оскільки застосований на комплексі показників, що впливають на реальний стан транспортного засобу, вартість якого складає 53 280,00 грн.

Крім того, у звіті про експертну грошову оцінку колісного транспортного засобу зазначено, що автомобіль марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , знаходиться не на ходу та у непридатному стані.

Інших доказів для встановлення дійсної вартості спірного автомобіля сторонами не надано та в матеріалах справи не міститься.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що розмір компенсації за автомобіль марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 становить 26 640,00 грн., яка підлягає стяненню з відповідача на користь позивача.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року підлягає зміні в частині стягненої суми грошової компенсації спільного майна подружжя, що становить Ѕ частину вартості спірного автомобіля в розмірі 26 640,00 грн., з урахуванням вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року змінити в частині розміру стягнення грошових коштів, як компенсації Ѕ частини вартості спільного майна подружжя, зазначивши, що до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає сума грошових коштів в розмірі 26 640 (двадцять шість тисяч шістсот сорок) гривень 00 копійок.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб