ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м.Суми

Справа №574/1482/19

Номер провадження 22-ц/816/387/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони:

позивач Буринська міська рада,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Буринської міської ради

на ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом Буринської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта на право довічного успадкованого володіння землею та скасування його реєстрації, постановлену у складі судді Куцан В.М., у приміщенні Буринського районного суду Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Буринська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 з вимогою визнати недійсним державний акт на право довічного успадкованого володіння землею №006514, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку, загальною площею 27,5 га для ведення селянського (фермерського) господарства, та скасувати державну реєстрацію вказаного земельного акту.

Буринський районний суд Сумської області ухвалою від 25 листопада 2019 року у відкритті провадження за вищевказаним позовом відмовив.

Буринська міська рада подала апеляційну скаргу на зазначену ухвалу суду, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що помилковим є висновок суду про те, що даний позов не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства з посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, сформований у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №272/1652/14-ц, оскільки фактичні обставини справи №272/1652/14-ц та справи, яка переглядається, не є подібними. Також зазначає, що 30 жовтня 2019 року Буринська міська рада Сумської області зверталась з позовом до Господарського суду Сумської області про визнання недійсним державного акту на право довічного успадкованого володіння землею за № 006514, який виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 27,5 га для ведення селянського (фермерського) господарства та скасування державної реєстрації в книзі записів даного державного акту. Проте 01 листопада 2019 року Господарський суд Сумської області постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника Буринської міської ради Жахалова Є.Г., який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір пов`язаний із здійсненням господарської діяльності, оскільки ОСОБА_1 зареєстрував селянське (фермерське) господарство «Голубцов», яке користується спірною земельною ділянкою, до відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Буринської міської ради від 04 вересня 1992 року ОСОБА_1 був виданий державний акт №6514 на право довічного успадкованого володіння землею на земельну ділянку площею 27,5 га для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 9).

19 жовтня 1992 року було зареєстроване селянське (фермерське) господарство «Голубцов» (а. с. 22-25).

Отже, вказані правовідносини урегульовані Законом України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (далі - Закон № 2009-XII), у статті 2 якого вказано, що селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією.

У статті 8 цього Закону (в редакції на час видачі ОСОБА_1 державного акта) передбачалося, що після одержання державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування. Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи; одержує печатку із своїм найменуванням і адресою; відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку; вступає в ділові відносини з іншими підприємствами, установами та організаціями; визнається як самостійний товаровиробник державними і господарськими органами при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.

Аналогічно врегульовані і правовідносини зі створення та діяльності фермерського господарства Законом України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 937-IV (далі - Закон № 937-IV), у статті 1 якого вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону № 937-IV).

З указаного вбачається, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з одержанням ним державного акту на право власності на земельну ділянку (у 1992 році державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею) або укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього.

За змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство» після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, зробленого Великою палатою Верховного Суду у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 697/2767/16, якщо на момент відкриття провадження у справі щодо спору між органом державної влади чи місцевого самоврядування та, зокрема, фізичною особою, якій із земель державної або комунальної власності надана земельна ділянка для ведення фермерського господарства, фермерське господарство вже було зареєстрованим, то така справа має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Якщо ж на момент звернення до суду щодо такого спору про користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, фермерське господарство не зареєстроване, то стороною таких спорів є громадянин, якому надавалась земельна ділянка, а спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала про відмову у відкритті провадження у справі №920/1101/19 постановлена Господарським судом Сумської області 01 листопада 2019 року.

Разом із тим, як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19 жовтня 1992 року було зареєстроване селянське (фермерське) господарство «Голубцов» та 06 лютого 2008 року внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру про включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу (а.с. 22-25).

Відповідно до вимог статей 89, 91, 92 Цивільного кодексу України та статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація юридичних осіб - це засвідчення факту створення юридичної особи, після чого виникає цивільна правоздатність юридичної особи.

Таким чином, після реєстрації вказаного фермерського господарства відбулась заміна землекористувача з фізичної особи на фермерське господарство, а тому відповідно до викладених правових висновків Великої Палати Верховного Суду вказана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки питання про відкриття провадження у справі за позовом Буринської міської ради вирішувалося після реєстрації юридичної особи.

Разом з тим, звертаючись до Буринського районного суду Сумської області, Буринська міська рада підтвердила у позові, що нею не подано іншого позову (позовів) до даного відповідача з цього самого предмета та з цих самих підстав, та не додало до позову копію ухвали господарського суду Сумської області від 01 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження. Тобто суд, відмовляючи у відкритті провадження у даній справі у зв`язку з тим, що спір повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, не знав і не міг знати про те, що господарським судом вже було відмовлено у цьому спорі у відкритті провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування ним норм матеріального права.

Водночас, колегія суддів вважає, що наразі фактично має місце спір про юрисдикцію, що є неприпустимим у правовій державі.

У статті 6 Конвенції закріплений принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

Так, у рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ установив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122, 125).

У рішенні від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38, 40).

У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції (пункти 13, 18, 24).

З огляду на викладене, постановлення Буринським районним судом Сумської області 25 листопада 2019 року ухвали про відмову у відкритті провадження у справі через те, що справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ураховуючи зазначене, а також ухвалу господарського суду Сумської області від 01 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження, у зв`язку з тим, що спір підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства, яка набрала законної сили, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Буринського районного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження у зв`язку з тим, що спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, є такою, що прийнята за неповно з`ясованих судом обставин, що мають значення для справи, та обмежує право на доступ до правосуддя.

До вказаного висновку колегія суддів дійшла на підставі правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 922/1974/19.

Таким чином, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 129 Конституції України, для захисту прав і охоронюваних законом інтересів сторін, ухвала Буринського районного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року на підставі положень п. 1 ч.1 ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367; 379 ч.1 п.1, 381-382 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Буринської міської ради задовольнити.

Ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі скасувати, а справу за позовом Буринської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта та скасування його державної реєстрації, направити для продовження розгляду до Буринського районного суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді О.І. Собина

С.С. Ткачук