ПОСТАНОВА

Іменем України

29 вересня 2020 року м. Кропивницький

справа № 388/383/18

провадження № 22-ц/4809/1215/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.

за участі секретаря Тимошенко Т.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Богданівська сільська рада,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тішуніна Олександра Анатолійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2020 року у складі судді Степанова С.В. і

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Богданівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області та просила:

- встановити факт прийняття спадщини нею після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за нею в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, яке складається з сертифікату на право на земельну частку (пай) серія КР № 0152717, виданий на підставі розпорядження Долинської районної державної адміністрації від 25.11.1996 № 624, зареєстрований від 27.02.2017 за № 494 на площу 5,82 га;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий Богданівській сільській раді, серія ЯК № 402775 на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 5,8925 га з кадастровим номером № :02:000:1808 на підставі рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 30 липня 2007 року, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00010 від 26.04.2012.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 , яка по день смерті проживала і булла зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті матері позивач з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, про наявність спадкового майна їй не було відомо, а жодних дій, які б свідчили про неприйняття нею спадщини вона не вчиняла.

Після смерті ОСОБА_3 позивач залишилась мешкати в домоволодінні, де проживала матір та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном.

На день смерті, за померлою значився сертифікат на право на земельну частку (пай) серія КР № 0152717, виданий на підставі розпорядження Долниської районної державної адміністрації від 25.11.1996 № 624, зареєстрований від 27.02.2017 за № 494 на площу 5,82 га.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 30 липня 2007 року земельну частку (пай) в розмірі 5,82 га, належну померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі сертифікату серії КР № 0152717 визнано відумерлою і передано у власність територіальній громаді Богданівської сільської ради.

Про дане рішення та про наявність спадкового майна позивачці стало відомо після отримання відповіді з Богданівської сільської ради, коли вона мала намір оформити спадщину на домоволодіння.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 25.07.2017 рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 30.07.2007 скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні заяви прокурора Долинського району в інтересах Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області про визнання спадщини відумерлою.

Після скасування рішення суду позивач як спадкоємець першої черги звернулась до приватного нотаріуса для оформлення спадщини, але останнім було роз`яснено, що видача свідоцтва про право на спадщину за законом проводиться на підставі відповідного правовстановлюючого документа сертифіката на право на земельну частку (пай), проте сертифікат на право на земельну частку (пай) було втрачено.

Позивач не має можливості оформити право власності на земельну ділянку в порядку спадкування, так як вона знаходиться у власності відповідача.

З метою забезпечення позову ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою в якій просила заборонити відповідачеві та іншим особам, прав та обов`язків яких це стосується, вчиняти будь-які дії, пов`язані з розпорядженням, користуванням та володінням земельною ділянкою № НОМЕР_1 площею 5,8925 га з кадастровим номером :02:0001808, у тому числі відчуженням будь-якого типу, укладенням договорів; вчиняти дії пов`язані із зміною площі, конфігурації, цільового призначення та інші дії, які можуть призвести до зміни первісного стану земельної ділянки.

Заява мотивована тим, що предметом позову по даній справі є визнання права власності на сертифікат на право на земельну частку (пай), визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Заява про забезпечення позову взаємопов`язана з предметом спору, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких ОСОБА_1 звернулась до суду.

Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що підстави для забезпечення позову відсутні, оскільки заявником не наведено обставин, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В апеляційній скарзі адвокат Тішунін О. А., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2020 року та задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням Конституції України та Цивільного процесуального кодексу України.

Оскаржувана ухвала не містить будь-якого обґрунтування з приводу того, на підставі яких фактів та встановлених обставин суд дійшов такого висновку.

В заяві про забезпечення позову були зазначені причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності, а також інші необхідні відомості, проте, суд першої інстанції вищезазначені обставини не врахував.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду проведеного в режимі відеоконференції адвокат Тішунін О. А., який представляє інтереси ОСОБА_1 , підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник Богданівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області та ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки відповідач та третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд визнав причини неявки неповажними та вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено обставин, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Такі висновки суду першої інстанції суд визнає законними й обґрунтованими, вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених доказів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 17Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

За приписами п. 2 ч. 1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4 ч. 1. ст. 150 ЦПК Українипозов забезпечується також забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому при виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Крім того, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, а також те, що майно (в тому числі рухоме майно, грошові суми тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення до нього позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні і тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При обранні заходів забезпечення позову слід також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.

У відповідності до ч. 3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, звертаючись до суду з позовом просила: встановити факт прийняття спадщини нею після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, яке складається з сертифікату на право на земельну частку (пай) серія КР № 0152717; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий Богданівській сільській раді, серія ЯК № 402775 на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 5,8925 га з кадастровим номером № :02:000:1808.

Тобто позивач оспорює дійсність державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого відповідачеві та просить визнати за нею право власності на спадкове майно, яке складається з сертифікату на право на земельну частку пай.

Позивач не заявляв позовних вимог про витребування у відповідача земельної ділянки, а тому в разі задоволення позовних вимог немає підстав вважати, що існує загроза невиконання рішення суду.

Виходячи зі змісту позовних вимог, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову, саме способом про який ставить питання позивач, може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Позивачем також не наведено обґрунтованих доводів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у даній цивільній справі.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди для виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову в межах заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Тішуніна Олександра Анатолійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01.10.2020.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко