У х в а л а

01 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 466/3335/18

провадження № 61-4246 ск 20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_2 , просивши суд поділити спільне майно подружжя, виділивши у власність позивача: персональний комп`ютер, телевізор «LG-42», холодильник «АЕG», пральну машинку «SAMSUNGEco Bubblе», меблі спальня, стіл кухня, меблі туалет ванна, газову плиту «АЕG», мікрохвильову піч «SAMSUNG», блендер «Braun», набір посуду «Luminarc 19+6» столові прибори «Aurora», Ѕ валютного рахунку в банку, а також стягнути вартість 1/2 частини автомобіля марки «MitsubishiGalant», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі 72 949,75 грн; увласності ОСОБА_2 залишити: нетбук «Аsus», телевізор «LG28», автомобіль «MitsubishiGalant» меблі кухня, шафа-коридор, витяжка, порохотяг «Philips», фотоапарат «ОLYMPUS», ялинка штучна, набір посуду каструль, відеокамера «SONY», меблі дитяча.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, задоволено частково: виділено у власність ОСОБА_1 меблі та майно, що знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 : персональний комп`ютер, телевізор «LG-42», холодильник «АЕG», пральну машинку «SAMSUNGEco Bubblе», меблі спальня, стіл кухня, меблі туалет ванна, мікрохвильова піч «SAMSUNG», блендер «Braun», набір посуду «Luminarc19+6» столові прибори «Aurora»; виділено у власність ОСОБА_2 меблі та майно, що знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 : нетбук «Аsus», телевізор «LG28», меблі кухня, газова плита «АЕG», витяжка, шафа коридор, порохотяг «Philips», фотоапарат «ОLYMPUS», ялинка штучна, набір посуду каструль, відеокамера «SONY», меблі дитяча; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено:рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року змінено: здійснено поділ майна подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , виділивши у власність ОСОБА_1 меблі та майно, що знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 : персональний комп`ютер, телевізор «LG-42», меблі спальня, стіл кухня, меблі туалет ванна, мікрохвильова піч «SAMSUNG», блендер «Braun», набір посуду «Luminarc 19+6» столові прибори «Aurora», порохотяг «Philips», ялинка штучна, набір посуду каструль, відеокамера «SONY87; виділити у власність ОСОБА_2 меблі та майно, що знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 :холодильник «АЕG», пральну машинку «SAMSUNG Eco Bubblе», нетбук «Аsus», телевізор «LG28», меблі кухня, газова плита «АЕG», витяжка, шафа коридор, меблі дитяча; в решті рішення суду залишено без змін. Повний текст постанови суду апеляційної інстанцій складений 17 лютого 2020 року.

02 березня 2020 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, в частині стягнення на користь позивача вартості 1/2 частини автомобіля марки «Mitsubishi Galant», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , і ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь вартість 1/2 частини автомобіля в сумі 72 950,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги до 21 квітня 2020 року, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали, зокрема, для надання належним чином оформленої за змістом касаційної скарги, доказів вартості спірного майна і доказів оплати судового збору в необхідному розмірі.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2020 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та продовжено йому строк для усунення недоліків касаційної скарги, встановлений ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року, до 21 вересня 2020 року.

На виконання вимог указаних вище ухвал, у встановлений суддею строк, ОСОБА_1 надіслав матеріали на усунення недоліків.

Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 2, 10 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в справах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується; в справах про визнання права власності на майно -- вартістю майна; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог - загальною сумою всіх вимог.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження та зазначено заявником у його касаційній скарзі, предметом позову у справі є поділ майна подружжя, шляхом визнання, зокрема, за позивачем права власності на спірне майно вартістю 76 200,00 грн та стягнення на користь позивача вартості 1/2 частини автомобіля марки «MitsubishiGalant», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у сумі 72 949,75 грн. Тобто, ціна позову в даній справі становить 149 149,75 грн (76 200,00+72 949,75), яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102,00*100=210 200,00 грн).

Верховний Суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу вимог закону та своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною згідно пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Разом із цим, у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в судових рішеннях убачається неоднозначність судової практики

Наведені заявником аргументи суд вважає необґрунтованими, оскільки вони є виключно його суб`єктивними судженнями та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів в оскаржуваних судових рішеннях суперечать практиці Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постанові від 21 березня 2018 року в справі № 726/2165/15-ц, у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими, оскільки у наведених заявником рішеннях суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях установлено різні фактичні обставини у справах на підставі наданих доказів.

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в даній справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням указаного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов