Провадження № 2/638/663/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого - судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретарів Куценко К.Д., Кириллової К.С.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Товстоп`ятої О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернулась ОСОБА_1 із позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 21.12.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначає, що з часу народження дитини та до теперішнього часу дитина проживає з позивачем. Відповідач з 2013 року дитину не відвідує, вихованням не займається, станом здоров`я не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися та бачитися з дитиною, участі у житті дитини не приймає. Дитина майже не знає ані батька, ані родичів з його сторони. Батько дитини не цікавиться її здібностями, вміннями, розвитком, досягненнями, не цікавиться справами дитини у школі, не спілкувався з вчителями, не забирав дитину додому, не брав участі у батьківських зборах. Відповідач не цікавиться здоров`ям дитини, процесом її лікування, не бажає брати участь у витратах на лікування. Позивач зазначає, що вказані обставини призвели до психологічної напруги у ОСОБА_4 . Кожне спілкування дитини з батьком пригнічує її, дитина стає знервованою, схвильованою, подекуди замикається у собі, вона фактично уникає спілкування з батьком. Вказує, що після розірвання шлюбу відповідач перестав надавати будь-яку матеріальну допомогу, у зв`язку з чим в серпні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. При цьому зазначає, що будь-яких перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною не вчиняла.

Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що проти заявлених позовних вимог заперечує у повному обсязі. Вказує, що дитину ОСОБА_4 дуже любить та допомагає у її утриманні та вихованні. Після розірвання шлюбу у 2013 році давав грошові кошти на утримання доньки особисто ОСОБА_1 . Пояснює, що бачився із дитиною завжди лише у присутності позивачки, яка має до нього неприязне ставлення. Дитині дзвонив телефоном, скандалів з дитиною не мали, поздоровляв з Днем народження та іншими святами. У 2016 році, коли позивач їздила із ОСОБА_4 до Франції у Діснейленд, давав гроші на поїздку та дозвіл на виїзд за кордон. Із можливістю спілкуватися з дитиною дійсно має труднощі через неприязне ставлення позивача до нього. До суду та органів опіки з цього приводу не звертався через надію на самостійне вирішення цього питання з позивачем. Мав певні труднощі з грошовими коштами через скоєний відносно нього злочин, внаслідок якого отримав черепно-мозкову травму, випав із нормального ритму життя, вимушений був лікуватися та проходити тривалий реабілітаційний період. Зазначає, що не бажає розлучатися з дитиною, не переставав допомагати матеріально у її утриманні та вихованні, ніколи не відмовлявся від неї та не відмовиться. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, наведених у позові, просили задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення, згідно яких вважає наявними підстави для задоволення позовних вимог, надав висновок про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дитини, просив справу розглядати без участі представника Департаменту.

ОСОБА_4 , допитана в судовому засіданні в якості свідка в присутності представника органу опіки та піклування, повідомила суду, що після розлучення батьків з 2013 року мешкає разом з мамою та бабусею. Батько не приходить, не дзвонить. У травні батько не надав дозвіл на виїзд її за кордон, через що вона дуже засмутилась та сама дзвонила батькові, однак він слухавки не брав, також дзвонила через Вайбер, однак він відповів, щоб вона лише писала йому. Зазначила, що грошей батько не надає. Останній раз відвідував, коли їй було 7 років в кінці квітня, приніс кросівки та якусь рослину на День народження, який був на початку квітня. Після цього він не приходив. Також повідомила, що коли їй було років 7-8 їй оперували руку, батько не приїхав до неї і нічого не привіз. В той час вона через нього не поїхала на відпочинок, а батько надіслав їй фото з чужими дітьми та написав, що вона не гідна їздити на відпочинок. Вважає, що батько свідомо дражнив її. Бажання бачитись з батьком у дитини відсутнє. Також зазначила, що батько її не бив, а мати бив, перед їхнім розлученням, коли їй було 4 роки. Пам`ятає, що ховалась того дня під ковдрою в іншій кімнаті, а батько побив маму, розбив дзеркало та пішов. Вказує, що мати ніколи не забороняла їй спілкуватись з батьком, в дитинстві батько запрошував її на прогулянки, однак вона боялась його. Батько хотів брати її до своїх батьків, однак вона також побоювалась вітчима батька. Останній раз батька бачила коли їй було років 8, коли він проходив мимо. В засіданні бачить його перший раз за 4 роки. Сама батькові не дзвонила. За 6 років навчання батько не приходив до школи, не купляв ні зошитів, ні портфелів, ні ручки, нічого. Він не знає чим вона займається, чим цікавиться. Перед засіданням кликав її, однак вона не бажає з ним спілкуватись через образу на нього та недовіру. При цьому зазначила, що в неї є старший брат по батьковій лінії, з яким батько спілкується та гуляє, проводить час, все для нього робить. Зазначила, що батько привозив один якийсь подарунок та зникав. Одного разу коли приїхав з-за кордону, привіз лише варення з готелю. Вказує, що раніше батька любила, а зараз не вважає батьком, він для неї чужа людина. Побоюється, щоб батько не вкрав її у мами. Коли була маленькою батько дзвонив їй випивший та наговорював на маму, що вона погана, після чого в неї починалась істерика та мама забирала телефон. На що батько говорив, що забере її в мами.

Свідок ОСОБА_7 , допитана в судовому засіданні, повідомила суду, що вона є бабусею дитини ОСОБА_4 та мати позивачки. Зазначила, що відповідач погано відноситься до дитини, що негативно впливає на психіку дитини. Матеріальної допомоги дитині не надавав.

Свідок ОСОБА_8 , допитана в судовому засіданні зазначила, що спілкується з позивачкою з 2009 року та є сусідами з нею, спілкуються дуже часто, діти відвідують спільні гуртки, на вихідні разом проводять час. Зазначає, що після розлучення сторін по справі батька дитини вона не бачила. Наразі дитина за нього не згадує, зі слів ОСОБА_4 відомо, що батько матеріальної допомоги не надає. Відповідача на святкуваннях Дня народження ОСОБА_4 не бачила, не чула, щоб він їй дзвонив. Раніше ОСОБА_4 сумувала за батьком, однак зараз цього не чує від неї.

Свідок ОСОБА_11 , допитана в судовому засіданні, повідомила, що сім`ю позивачки вона знає з 2013-2014 років, познайомилась з позивачкою через сусідку, діти спілкуються між собою, ОСОБА_4 приходить до них у гості, товаришують. Відповідача не знає, жодного разу не бачила, нічого про нього не може сказати. Знає, що тема батька для ОСОБА_4 дуже болюча. Одного разу ОСОБА_4 прийшла налякана та розповіла, що приходив батько і був скандал, сидів під вікнами, дебоширів, ломився у двері. Тоді ОСОБА_1 розповіла, що є певні проблеми у сім`ї. Не чула, щоб відповідач допомагав дитині матеріально, ОСОБА_4 завжди ділилась радощами, що їй щось купили мати або бабуся. Одного разу влітку 2019 року вона похвалилась, що її запросили на танці до іншої країни, але потім прийшла заплакана і сказала, що батько не дозволив їй поїхати, не дав документ.

Свідок ОСОБА_13 , допитаний в судовому засіданні, повідомив, що він давно спілкується з відповідачем, знає зі слів останнього, що він завжди бажає спілкуватися з дитиною, зустрічатись з нею. Зі слів ОСОБА_3 він готовий та бажає приймати участь у житті дитини, але йому не дають дитину, наприклад прийти на день народження до дітей свідка, або на прогулянку тощо. На всі запрошення відповідач приїздить один без дитини та пояснює, що ОСОБА_4 йому не дали.

Свідок ОСОБА_15 , допитаний в судовому засіданні повідомив, що відповідача знає лише з позитивного боку, він весь час допомагає родині, заробляє гроші, піклується за дитиною, потій в якийсь час все це припинилось. Зі слів відповідача знає, що йому відмовляли у проведенні часу разом з дитиною. Зустрічі припинились з 2015 року. Зі слів відповідача відомо, що він не міг додзвонитись до дитини. Останній раз бачив дитину разом з батьками у 2013 році. Одного разу був свідком телефонної розмови, 2-3 роки потому, коли відповідачу відмовили у спілкуванні з дитиною. Зі слів відповідача відомо, що надавав матеріальну допомогу.

Суд, заслухавши вступне слово учасників провадження, допитавши свідків, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 21 грудня 2007 року уклали шлюб, від якого мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 09.08.2019 року малолітня ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю - позивачем по справі ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_7 .

Також встановлено, що дитина ОСОБА_4 проживає разом із позивачем. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 19.12.2018 року зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто додаткові витрати на дитину ОСОБА_4 у розмірі 4841,10 грн..

Згідно копії акту обстеження умов проживання Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 12.09.2018 року за адресою, де фактично проживає дитина разом з матір`ю, а саме: АДРЕСА_1 , умови проживання дитини задовільні, в квартирі гарний ремонт, облаштована сучасними меблями, кухонними та побутовими приладами, квартира складається з двох кімнат, для дитини виділена окрема кімната, є ліжко, сучасний телевізор, шафа-купе. (а.с.12).

Позивач в позові та поясненнях зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, з 2013 року дитину не відвідує, вихованням не займається, станом здоров`я не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися та бачитися з дитиною, участі у житті дитини не приймає. Відповідач не цікавиться здібностями дитини, її вміннями, розвитком, досягненнями, не цікавиться справами дитини у школі, не спілкувався з вчителями, не забирав дитину до дому, не брав участі у батьківських зборах. Відповідач не цікавиться здоров`ям дитини, процесом її лікування, не бажає брати участь у витратах на лікування.

Згідно довідки №61/34-01 від 10.09.2018 року, наданої завідувачем ДНЗ №300 ОСОБА_4 , 2008 року народження відвідувала дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №300 Харківської міської ради групу №8 з 01.09.2011 року по 30.08.2014 року. Зі слів вихователя ОСОБА_17 за період відвідування дитиною дошкільного закладу, батько дитини 1 раз приходив до ДНЗ на свято, не спілкувався з вихователем, адміністрацією дошкільного закладу, не брав участь у батьківських зборах, не забирав дитину додому.

Згідно довідки №133/02.1-30 від 10.08.2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в 5-В класі Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №102 Харківської міської ради Харківської області. Протягом всього навчання вихованням дитини займається мати. Батько за час навчання жодного разу не спілкувався з вчителями, не забирав дитину до свого дому, не брав участі у батьківських зборах.

Згідно довідки №127/02.1-30 від 09.07.2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в 6-Б класі Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №102 Харківської міської ради Харківської області. Батько за час навчання жодного разу не спілкувався з вчителями, не забирав дитину зі школи, не підтримував зв`язок зі школою, не брав участі у батьківських зборах.

З наданих керівником ансамблю танцю «Weekend» характеристик вбачається, що ОСОБА_4 відвідує ансамбль танцю «Weekend» при загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №102 з вересня 2014 року по теперішній час. Дитину на заняття завжди приводить мати ОСОБА_1 . Батьківські збори, всі концерти та заходи, які проводять для батьків відвідує постійно. Вона спілкується з керівником колективу, дізнається про результати та успіхи на заняттях, приймає активну участь у житті колективу, входить до складу батьківської трійки. Батько дитини не з`являється та не приймає участі у заходах та житті колективу, адміністрація та керівник його ніколи не бачили. ОСОБА_4 про батька не згадує, не розповідає про нього.

З листа №01-10/1806 від 29.09.2018 року, наданого головним лікарем КНП «Міська дитяча поліклініка №1», вбачається, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає по АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в закладі з народження. Дитина здорова, на хронічні захворювання не страждає. Станом здоров`я дитини та забезпечення їй належного догляду опікується мати ОСОБА_1 . Батько ОСОБА_3 з питань, які стосуються здоров`я дитини до КНП «МДП №1» ХМР не звертався.

З листа від 09.07.2019 року, наданого головним лікарем КНП «Міська дитяча поліклініка №1», вбачається, що з 2015 року дитячим хірургом у ОСОБА_4 діагностовано порушення постави; з приводу порушення зору спостерігається у офтальмолога в приватній клініці. Батько дитини ОСОБА_3 у здійсненні контролю за станом здоров`я доньки участі не приймав, до лікарів КНП «МДП №1» ХМР у період з 2018 року по теперішній час з питань відомостей про стан здоров`я доньки та за отриманням копій медичної документації з надання їй медичної допомоги не звертався.

Відповідно до довідки лікаря-ортодонта від 15.08.2018 року на прийом до лікаря ОСОБА_4 приводить мати ОСОБА_1 або бабуся ОСОБА_7 ..

Відповідно до листа директора Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №2527/0/202-18 від 14.09.2018 року в період з 2013-2018 років будь-яких заяв від ОСОБА_3 в Департамент служб та його структурні підрозділи не надходило.

За висновком практичного психолога ОСОБА_18 від 08.08.2018 року у ОСОБА_4 виражено підвищення рівня тривоги по відношенню до поведінки батьків. Саме сварки в родині, відсутність спілкування з батьком викликає емоційну замкненість. Зафіксовано психологічний стрес у дитини, тілесний зажим у спині та обличчя. Також негативні фрази, які запам`ятала дитина, пригнічують когнітивні функції дитини, призводять до роздратованості, пониженню зосередження, підвищена боязливість.

За висновком практичного психолога ОСОБА_18 від 31.08.2019 року у ОСОБА_4 виявлена психологічна напруга, тілесний зажим з`являється при розмові про батька. Також негативні ситуації пов`язані з розмовами з батьком телефоном (телефонні дзвінки були давно, дитина точно не може пригадати коли саме в останній раз розмовляла) пригнічують когнітивні функції дитини, призводять до роздратованості, зниженню зосередження, підвищенням сльозовості.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю (батьком).

Згідно ст.ст.3,9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно ст.164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

При цьому тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до п 16 ППВСУ від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Разом із цим позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

З наданого до суду відзиву на позовну заяву та пояснень відповідача, наданих в судовому засіданні, вбачається, що відповідач дитину ОСОБА_4 дуже любить та допомагає у її утриманні та вихованні. Після розірвання шлюбу у 2013 році давав грошові кошти на утримання доньки особисто позивачу. Пояснює, що бачився із дитиною завжди лише у присутності позивачки, яка має до нього неприязне ставлення зараз. Дитині дзвонив телефоном, скандалів з дитиною не мали, поздоровляв з Днем народження та іншими святами. У 2016 році, коли позивач їздила із ОСОБА_4 до Франції у Діснейленд, давав гроші на поїздку та дозвіл на виїзд за кордон. Із можливістю спілкуватися з дитиною дійсно має труднощі через неприязне ставлення позивачки до нього. До суду та органів опіки з цього приводу не звертався через надію на самостійне вирішення цього питання з позивачем. Мав певні труднощі з грошовими коштами через скоєний відносно нього злочин, внаслідок якого отримав черепно-мозкову травму, випав із нормального ритму життя, вимушений був лікуватися та проходити тривалий реабілітаційний період. Зазначає, що не бажає розлучатися з дитиною, не переставав допомагати матеріально у її утриманні та вихованні, ніколи не відмовлявся від неї та не відмовиться.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000125 від 31.05.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова місцеву прокуратуру зобов"язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 11.05.2018 року щодо протиправних дій як на його думку, невідомих осіб в с.Пісочин неподалік від КП Фізкультурно-оздоровчого комплексу «Мобіль».

Також відповідачем надано копії листків непрацездатності, згідно яких ОСОБА_3 перебував на лікуванні в період з 13.04.2018 року п 02.05.2018 року на стаціонарному лікуванні, з 03.05.2018 року по 01.06.2018 року перебував на амбулаторному лікуванні.

Згідно характеристики директора ТОВ НВФ «Харків-Прилад» від 10.01.2019 року ОСОБА_3 01.10.2004 року прийнятий на посаду провідного спеціаліста ТОВ НВФ «Харків-Прилад», характеризується позитивно.

Згідно довідки КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» №07 від 04.01.2019 року на диспансерному (профілактичному) обліку не перебуває.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішення по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст.19 СК України).

Згідно висновку №151 від 13.02.2019 року, наданого Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, який діє від імені органу опіки та піклування в інтересах дитини, Департамент служб у справах дітей вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд вважає зазначений висновок таким, що винесений без достатніх правових підстав, оскільки він недостатньо обґрунтований, має формальний характер.

Судом встановлено, що конфліктні відносини сторін, проживання дитини в сім`ї матері стали причинами усунення батька від виховання доньки.

Суд вважає, що відповідач мав можливість вживати більше заходів для отримання можливості брати участь у вихованні доньки, однак зазначене не свідчить про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Обставини справи не містять в собі доказів, які б свідчили про винне, свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а навпаки свідчать про його бажання бачити та спілкуватися з донькою, приймати участь у фізичному та духовному розвитку дитини, надавати необхідну матеріальну допомогу та підтримку для її виховання.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов`язків, та не забезпечить інтереси дитини, оскільки остаточно розірве її зв`язок із батьком.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 .

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи аргументи, надані сторонами в судовому засіданні, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції щодо свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, Декларації прав дитини, Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ЗУ «Про охорону дитинства», постанови ПВСУ від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст.19,141, 150, 164, 166 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст.3-5, 11-13, 76- 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352-355 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складений 20.03.2020 року.

Сторони та інші учасники:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ;

третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, , м.Харків, вул.Чернишевська буд.55.

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк