Дата документу 10.03.2020 Справа № 310/5208/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 310/5208/14 Головуючий у 1 інстанції Троценко Т.А.
Провадження №22ц/807/852/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на автомобіль,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, до ОСОБА_1 про звернення стягнення на автомобіль.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що 11 травня 2011 року через систему інтернет-клієнт-банкінг Антонов А.А. приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом складають Договір приєднання № ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року та взяв на себе зобов`язання виконувати умови договору зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом зі кінцевим терміном повернення 10 травня 2016 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язання за вказаним вище кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 61182,62 грн.

Проте, ОСОБА_1 не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором.

В забезпечення виконання договору 11 травня 2011 року був укладений договір застави рухомого майна договір застави, згідно з яким відповідач надав у заставу належний йому на праві власності автомобіль MERSEDES-BENZ 1994 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 .

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що станом на 30 вересня 2016 року борг відповідача становить 83656,54 грн., та складається з: 41512,54 грн. заборгованість за кредитом; 10103,75 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 32040,25 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Просили суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року в сумі 83656,54 грн.:

вилучити у відповідача та передати в заклад ПАТ КБ ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави автомобіль MERSEDES- BENZ 1994 р. випуску тип ТЗ - легковий седан, № кузова / шасі: НОМЕР_2 реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_1 , та комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію ТЗ.

звернути стягнення на вказаний автомобіль шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року в сумі 51616,29 грн. вилучити у ОСОБА_1 та передано в заклад АТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль MERSEDES- BENZ 1994 р. випуску тип ТЗ - легковий седан, № кузова / шасі: НОМЕР_2 реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , а також комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобілю.

Звернуто стягнення на предмет застави автомобіль MERSEDES- BENZ 1994 р. випуску тип ТЗ - легковий седан, № кузова / шасі: НОМЕР_2 реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобілю АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтво реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням АТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

Рішення суду вмотивовано тим, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом, і з урахуванням висновку експертизи № 4992/4993-17 від 10 серпня 2018 року заборгованості за договором приєднання № ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року станом на 30 вересня 2016 року становить 51616,29 грн. Оскільки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, суд вважав за можливим задовольнити позовні вимоги, шляхом звернення стягнення на предмет застави.

На вказане рішення, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2019 року та прийняти нове, про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що на його думку банком невірно та всупереч досягнутим домовленостям розраховувалися платежі за кредитним договором, він перестав вносити платежі по кредиту до моменту перерахунку його боргу. Та звернувся з позовом до суду на незаконні дії банку. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2015 року по справі №310/1521/15-ц було задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», визнано недійсним підпункт «г» пункту 1.2.8 Договору приєднання № ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року, яким встановлена винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів, та зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості, та зарахувати в рахунок погашення суми кредиту грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 за зазначеним підпунктом. Втім, рішення в частині перерахунку банком не виконувалося, проте в період виконання договору ОСОБА_1 було погашено 100740,72 грн. Таким чином, скаржник вважає розрахунок заборгованості, наданий Банком таким, що не відповідає обставинам справи.

Крім цього, ОСОБА_1 посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, зазначає, що позивачем не було витримано встановлену законом та Договором позасудову процедуру врегулювання спору.

28 лютого 2020 року від ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Зазначають, що п. 11.5 Договору застави, передбачає, що положення Договору не обмежують право Банку використовувати для реалізації прав Банку будь-який інший порядок і засоби захисту прав, що прямо не передбачені в цьому Договорі, але дозволені чинним законодавством. Тому, Банк не позбавлений права на звернення до суду.

Учасники справи у судове засідання не з`явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином, про що свідчить розписка про отримання 17 лютого 2020 року повідомлення про виклик до суду, рекомендоване поштове повідомлення, та довідка про доставку SMS повідомлення (т. 4 а.с. 1-3, 7).

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, що 11 травня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір приєднання № ZPB0AD40302534, за умовами якого Банк надав позичальникові кредит у розмірі 61182,64 грн., а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти у розмірі 20,04 річних за користування кредитом, а також інші платежі, встановлені цим Договором, з датою погашення 10 травня 2016 року (т. 1 а.с. 11).

13 травня 2011 року, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитом між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено договір застави рухомого майна у вигляді належного позичальнику автомобіля MERSEDES- BENZ 1994 р. випуску тип ТЗ - легковий седан, № кузова / шассі: НОМЕР_2 реєстраційний номер НОМЕР_1 . Умови договору застави містять положення про права заставодержателя на звернення стягнення на предмет застави у випадку прострочення платежів на погашення кредиту (т. 1 а.с. 16-18).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 вересня 2016 року заборгованість 83656,54 грн., тому АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом про вилучення у ОСОБА_1 вказаного автомобіля та звернення стягнення на заставний автомобіль шляхом продажу вказаного предмету банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з наданням банку всіх повноважень, необхідних для продажу.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним підпункт «г» пункту 1.2.8 Договору приєднання № ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року, яким встановлена винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів. Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за Договором приєднання № ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року, та зарахувати в рахунок погашення суми кредиту грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 як винагороду за резервування ресурсів за весь час дії Договору (т. 1 а.с. 168-169).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2015 року залишено без змін (т. 1 а.с. 170-172).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Так, застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13 та від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14.

Тобто, у разі відчуження предмета обтяження боржником без згоди обтяжувача, обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Отже, звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Установлено, що АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 , просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на заставне майно шляхом продажу предмета застави банком будь-якій третій особі в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед банком.

У пункті 11 договору застави від 13 травня 2011 року № ZPB0AD40302534 передбачено, що звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із передбачених способів, в тому числі, шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем у відповідності із вимогами законодавства України.

Тобто, обраний кредитором спосіб звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу банком будь-якій третій особі в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед банком, сторони договору застави визначили як позасудовий, що відповідає положенням статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у зв`язку із чим такі вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

Вказана позиція узгоджується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).

З огляду на вказані висновки, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав як заставодержателя.

Верховний Суд України у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 вказав, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

З урахуванням наведеного, підстави для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в обраний ним спосіб відсутні.

Оскільки, рішення суду вимогам, викладеним у ст. 263 ЦПК України не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі, а судове рішення підлягає скасуванню.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.п. 1,13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на компенсацію судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги за рахунок позивача у розмірі 2067 грн. (т. 3 а.с. 268).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2019 року по цій справі скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на автомобіль залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2067 (дві тисячі шістдесят сім) гривень судового збору за подання апеляційної скарги.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: