Провадження № 2/761/339/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Мальцева Д.О.,

за участю секретаря Чугаєва І.В.

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва, в залі судових засідань, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним окремих частин договору займу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач за первісним позовом) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач за первісним позовом), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь основний борг у сумі 371 000, 00 грн., відсотки за Договором позики в розмірі 4 055 030, 00 грн., а всього 4 426 030, 00 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.01.2014 між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого позивач за первісним позовом передав, а відповідач за первісним позовом прийняв у власність грошові кошти в сумі 111 830, 00 грн. (в доларовому еквіваленті 13 250, 00 доларів США) Вказані кошти відповідач за первісним позовом зобов`язався повернути позивачу за первісним позовом з урахуванням комерційного курсу «Приватбанку» на день повернення коштів, в строк до 29.12.2014. Також Договором позики було передбачено отримання позивачем за первісним позовом відсотків у разі порушення строків повернення позики в розмірі 1 % від загального розміру позики за кожен день користування грошима з моменту прострочення повернення коштів. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання за Договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Кількість календарних днів прострочення з 30.12.2014 по 27.12.2017 становить 1093 дні, сума основного боргу з перерахунком в долар США за курсом 28, 00 за 1 грн. становить 371 000, 00 грн. (13 250, 00 доларів США), 1 % від суми боргу за кожен день прострочення з врахуванням днів прострочення виконання зобов`язань становить 4 055 030, 00 грн., а всього 4 426 030, 00 грн., які позивач за первісним позовом просив стягнути на свою користь.

Представник відповідача за первісним позовом в своєму відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. Так, представник відповідача за первісним позовом вказує, що грошові кошти відповідач за первісним позовом отримував в гривні, а не в іноземній валюті, повернення грошових коштів також має відбуватись у гривні. Крім того, збільшення суми позики з 111 830, 00 грн. до 371 000, 00 грн. представник відповідача за первісним позовом також вважає необґрунтованим, оскільки перш за все у Договорі позики відсутня назва конкретної банківської станови, курс валюти якої необхідно врахувати при поверненні позики, відсутня назва валюти (код валюти), які необхідно врахувати під час повернення грошових коштів, що свідчить про необґрунтованість такого обрахування суми позики. Крім того, позивач за первісним позовом фактично не поніс збитки курсової різниці, а поніс інфляційні збитки, оскільки кошти останнім надавались в борг саме у гривнях. При цьому, використання іноземної валюти та здійснення валютних операцій - операцій, що передбачають перехід права власності на валютні цінності, можливе лише у випадках, передбачених чинним законодавством України. Так, позивач за первісним позовом надав позику відповідачу за первісним позовом у гривні, зазначивши при цьому доларовий еквівалент. Вимогу про повернення боргу позивач за первісним позовом також заявив у гривні, проте збільшив вказаний борг на курсову різницю, що фактично можна прирівняти до операції з конвертації валюти з метою отримання прибутку. Крім того, сума позики, яка була отримана відповідачем за первісним позовом складає лише 30 % від суми повернення перерахованої за курсом валюти. Також відповідач за первісним позовом вважає, що умова щодо сплати пені в розмірі 1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення повернення є несправедливою, суперечить принципам розумності, добросовісності, наслідком чого є дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, оскільки позивач за первісним позовом, надавши позику в розмірі 111 830, 00 грн. нарахував до стягнення пеню в розмірі 4 426 030, 00 грн., яка в 39, 6 разів перевищує суму боргу. Крім того, вказує, що між сторонами погоджено збільшення строків позовної давності, однак щодо стягнення пені така умова не погоджувалась, спеціальна позовна давність не збільшувалась, а відтак відповідач за первісним позовом просить застосувати строки позовної давності до вимог щодо стягнення пені. Також вважає, що повинен повернути позивачу за первісним позовом наступні грошові кошти з урахуванням ст. 625 ЦК України, а саме: 111 830, 00 грн. - сума боргу, 3 % річних - 10 046. 00 грн., інфляційні втрати - 88 391, 69 грн. Грошові кошти готовий повертати частинами. В задоволенні позовних вимог з урахуванням штрафних санкцій у сумі, більшій ніж 210 267, 69 грн. просив відмовити та застосувати строки позовної давності щодо стягнення пені у розмірі 4 055 030, 00 грн.

В своєму зустрічному позові відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) просить визнати недійсними умови (окремі частини) договору займу № 23/1 від 23.01.2014, а саме п. 1.1. Договору щодо повернення суми займу з урахуванням комерційного курсу «Приват Банка» на день повернення займу та п. 6.1. Договору щодо сплати пені в розмірі 1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказані пункти Договору позики суперечать положенням чинного законодавства, оскільки позивач за первісним позовом, надаючи позику у гривні та висуваючи вимогу щодо повернення позики також у гривні із збільшенням суми боргу, враховуючи курсову різницю, фактично здійснює фінансову операцію з метою отримання прибутку, однак здійснювати валютні операції, видавати кредити, використовуючи валютні (обмінні) курси іноземних валют мають право відповідно до вимог чинного законодавства банківські та інші фінансові установи, що отримали відповідну ліцензію. Крім того, в договорі не було вказано ані конкретне визначення банківської установи, курс валюти якої необхідно врахувати, ані валюти, її назви та коду, яку необхідно врахувати, а отже така умова є недійсною. Положення п. 6.1. Договору також не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки умова щодо сплати пені в розмірі 1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення повернення є несправедливою, суперечить принципам розумності, добросовісності, наслідком чого є дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, оскільки позивач за первісним позовом, надавши позику в розмірі 111 830, 00 грн. нарахував до стягнення пеню в розмірі 4 426 030, 00 грн., яка в 39, 6 разів перевищує суму боргу.За таких обставин, вказані пункти Договору відповідач за первісним позовом просить визнати недійсними на підставі ст. 203, 215, 217 ЦК України. Вказує також, що визнання недійсними вказаних положень Договору не бути мати своїм наслідком недійсність інших умов Договору та не зашкодить інтересам позивача за первісним позовом.

02.01.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Рибака М.А. позовну заяву залишено без руху.

22.03.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Рибака М.А. по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

12.06.2018 від представника відповідача за первісним позовом надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування строків позовної давності.

12.06.2018 від представника відповідача за первісним позовом надійшов зустрічний позов.

25.06.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Рибака М.А. об`єднано зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним окремих частин договору займу з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики в одне провадження.

31.01.2019 на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-57 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2019, вказана справа надійшла до провадження судді Мальцева Д.О.

04.02.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. справу прийнято до свого провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

16.10.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче засідання по справі, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач, представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні в задоволенні первісного позову просив відмовити в повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача за первісним позовом, його представника, представника відповідача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з вимогами п. 1- 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Так, відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов`язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

В судовому засіданні встановлено, що 23.01.2014 між сторонами укладено Договір позики (Договір займу) № 23/1 (далі по тексту - Договір), відповідно до умов якого позикодавець (позивач за первісним позовом) надає позичальнику (відповідачу за первісним позовом) власні грошові кошти в сумі 111 830, 00 грн., що за комерційним курсом «Приват Банку» на день укладення Договору становить 13 250, 00 доларів США, а позичальник зобов`язується кошти повернути після закінчення строку позики в повному об`ємі з урахуванням комерційного курсу «Приват Банку» на день повернення позики (п. 1.1. Договору).

Відповідно до умов п. 2.1., 2.2 Договору, позикодавець надає позику (поворотну фінансову допомогу) одночасно з його підписанням та видачою розписки, в готівковій формі.

Строк надання позики (поворотної фінансової допомоги) позичальнику становить одинадцять місяців з моменту підписання Договору (п. 3.1. Договору).

Після закінчення строку дії Договору, позичальник зобов`язується протягом семи днів повернути позичальнику суму позики в готівковій формі одночасно з поверненням розписки (п. 4.1., 4.2. Договору).

Так, з матеріалів справи вбачається і вказана обставина не заперечується сторонами, що позивач за первісним позовом в день підписання Договору передав, відповідач за первісним позовом прийняв грошові кошти в сумі 111 830, 00 грн.

Вказана обставина також підтверджується Розпискою, наданою відповідачем за первісним позовом позивачу за первісним позовом 23.01.2014.

При цьому, те, що в Договорі позики та Розписці вказаний еквівалент суми позики в розмірі 13 250, 00 доларів США не свідчить про ту обставину, що відповідачем за первісним позовом було отримано грошові кошти саме в доларах США.

В судовому засіданні також встановлено і зазначена обставина не заперечується сторонами, що відповідач за первісним позовом свої зобов`язання за Договором позики не виконав, грошові кошти в строки, визначені Договором не повернув.

Згідно вимог ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Позивач, визначаючи зміст позовних вимог, просить стягнути на свою користь грошові кошти в розмірі 371 000, 00 грн. - суму позики, конвертовану з валюти гривня 111 830, 00 грн. у валюту долар США з розрахунку - 28, 00 грн. за 1 долар США.

Фактично сума позики була збільшена позивачем за первісним позовом на курсову різницю.

Водночас, позивачем за первісним позовом не надано належного обґрунтування обрахунку суми позики саме в доларах США, оскільки п. 1.1. Договору не містить посилання на валюту, курс якої необхідно врахувати при поверненні коштів.

Також не вбачається за можливе встановити станом на яку саме дату та за курсом якої саме банківської установи позивач за первісним позовом розраховував суму боргу, виходячи з розрахунку 28, 00 грн. за 1 долар США.

Крім того, конвертація суми гривневої позики в іноземну валюту для визначення розміру позики та суми пені за курсом, самостійно визначеним позивачем за первісним позовом, суперечить ч. 1 ст. 1049 ЦК України, оскільки позичальник отримав грошові кошти в гривні, повернути зобов`язався позику також в гривні, Договором не передбачено повернення суми боргу, збільшеної на суму курсової різниці.

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають до стягнення грошові кошти в розмірі 111 830, 00 грн.

Крім того, позивач за первісним позовом однією з вимог просить стягнути на свою користь пеню за прострочення виконання зобов`язань за Договором позики за 1093 дні прострочення в розмірі 4 055 030, 00 грн.

Суд, заслухавши доводи сторін, наданий позивачем розрахунок, з врахуванням положень Договору та ст. 256-258 ЦК України, дійшов висновку, що у вказані частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Згідно п. 6.1. Договору, в разі порушення строку повернення позики, передбаченого п. 3.1. з урахуванням п. 4.1. позичальник виплачує позикодавцю пеню в розмірі одного відсотку від загальної суми позики за кожен день прострочення.

Позивач за первісним позовом просить стягнути пеню в розмірі 1 % заборгованості за прострочення виконання зобов`язання за 1093 дні. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що сума заборгованості відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом становить 111 830, 00 грн., а тому сума пені за прострочення виконання зобов`язань має бути розрахована виходячи саме з врахуванням вказаної суми боргу.

Водночас, відповідач за первісним позовом просить застосувати строки позовної давності до вимог щодо стягнення пені та відмовити в задоволенні позову в цій частині повністю.

Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог , зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно п. 7.5. Договору сторони узгодили, що строк позовної давності за Договором складає 10 років.

Однак, Договір не містить положень про те, що спеціальний строк позовної давності, який стосується вимог щодо стягнення пені, був за згодою сторін продовжений на 10 років, а тому суд дійшов висновку про застосування строків спеціальної позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом пені в розмірі 1 % від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобов`язання по поверненню позики в розмірі 111 830, 00 грн., обмежившись 365 днями, що становить 408 179, 00 грн.

Щодо вимог за зустрічним позовом суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) в своєму позові просить визнати недійсними на підставі ст. 203, 215, 217 ЦК України умови (окремі частини) договору займу № 23/1 від 23.01.2014, а саме п. 1.1. Договору щодо повернення суми займу з урахуванням комерційного курсу «Приват Банка» на день повернення займу та п. 6.1. Договору щодо сплати пені в розмірі 1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення, оскільки вказані пункти Договору суперечать положенням чинного законодавства.

При цьому, з аналогічних підстав відповідач за первісним позовом також заперечував проти задоволення первісного позову.

Так, згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 627 та ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідач за первісним позовом своїм підписом засвідчив згоду з усіма істотними умовами спірного Договору, в тому числі погодився і з п. 1.1. та п. 6.1. Договору.

При цьому, до матеріалів справи не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував наявність підстав для визнання вказаних пунктів Договору недійсними.

Саме лише посилання на невідповідність вказаних пунктів Договору нормам чинного законодавства, а також та обставина, що позивач за первісним позовом на власний розсуд розтлумачив умови Договору позики та визначив обсяг позовних вимог в розмірі, з яким не погодився відповідач за первісним позовом, не свідчить про недійсність окремих його пунктів.

За таких обставин, доводи сторони відповідача за первісним позовом про недійсність окремих умов укладеного між сторонами Договору позики, не знайшли свого підтвердження наданими до матеріалів справи доказами, а тому не дають суду підстав вважати умови спірного Договору недійсними.

На підставі викладеного, керуючись ст. 11, 16, 99, 202, 203, 215, 217, 256-258, 261, 267, 525, 526, 533, 549, 610, 612, 624, 625, 627, 638, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 141, 200, 206, 258-259, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ,код і.п.н. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , і.п.н. НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 23.01.2014р. у розмірі 111830грн. та пені у розмірі 408179 грн., а всього 520009,50грн.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним окремих частин договору займу від 23.01.2014р.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на період дії такого карантину.

Дата складання повного тексту рішення суду - 31.07.2020.

Суддя: