ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 445/413/17

провадження № 61-1197св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Золочівський районний сектор Державної міграційної служби України у Львівській області, ОСОБА_4 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її

представником - адвокатом Левом Романом Олександровичем, на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 4 червня 2018 року, ухвалене у складі Сивака В. М., та постанову Львівського апеляційного суду

від 22 листопада 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Золочівський районний сектор Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання права користування житловим будинком та реєстрацію місця проживання.

В обґрунтування позову вказували, що з 2 жовтня 1982 року до 13 січня

2015 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 .

Після одруження ОСОБА_1 переїхала до будинку відповідача, що знаходиться на АДРЕСА_1 , де на даний час проживає разом із дочкою ОСОБА_2 та сином

ОСОБА_4 .

Позивачі зазначали, що вони постійно проживають і користуються вказаним житловим будинком, як члени сім`ї його власника, сплачують всі витрати пов`язані з утриманням будинку. Крім того, вони зробили ремонт у житловому будинку за власні кошти.

Відповідач відмовляється зареєструвати місце проживання позивачів у вказаному будинку, намагається їх виселити та чинить перешкоди у проживанні у вказаному будинку.

За таких обставин просили визнати за ними право користуватися житловим будинком АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у реєстрації місця постійного проживання позивачів шляхом надання згоди на реєстрацію їх місця проживання у вказаному житловому будинку.

Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 12 березня

2018 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 4 червня

2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з ненадання позивачами належних та допустимих доказів факту перешкоджання відповідачем, який не є власником, у користуванні ними житловим будинком АДРЕСА_1 , і доказів їх звернення до компетентних органів щодо реєстрації місця проживання та отримання відмови у цьому.

Постановою Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Золочівського районного суду Львівської області від 4 червня

2018 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позивачі проживають у спірному будинку, і доказів чинення їм перешкод у користуванні житлом у матеріалах справи немає. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведення порушення прав позивачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У січні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Лев Р. О. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Золочівського районного суду Львівської області від 4 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим будинком та реєстрацію місця проживання і передати у цій частині справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про те, що відповідач не чинить позивачам перешкоди у користуванні житловим будинком, оскільки протилежні обставини встановлені ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 12 березня 2018 року про забезпечення позову, постановленою у цій справі. На думку заявника, суди попередніх інстанцій порушили частину четверту статті 82 ЦПК України.

Також заявник вказує про ненадання судами попередніх інстанцій належної оцінки показанням свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтвердили, що відповідач умисно відключив електроенергію та газопостачання у житловому будинку АДРЕСА_1 для того, щоб унеможливити проживання у ньому ОСОБА_2 .

Заявник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_3 не є власником вказаного житлового будинку, оскільки такий висновок спростовується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позиція інших учасників справи

У травні 2019 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому послався на безпідставність її доводів та відповідність висновків судів попередніх інстанцій нормам матеріального і процесуального права. Просив врахувати, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 він зареєстрував

17 жовтня 2017 року, а позов про усунення перешкод у користуванні цим будинком (як до власника майна) пред`явлено до набуття будинку у власність, що, на думку відповідача, спростовує доводи щодо порушення права позивачів, викладені у позовній заяві.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У травні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов від 13 лютого 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають без реєстрації у житловому будинку АДРЕСА_1 з 1982 року; склад сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З витягу з Державного реєстру речових право на нерухоме майно № 100508117 від 17 жовтня 2017 року апеляційний суд встановив, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 .

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 зазначили що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають у будинку АДРЕСА_1 . Вказали, що зі слів позивачів їм відомо про здійснення останніми оплати комунальних послуг.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 4 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого

2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Статтею 156 ЖК Української РСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Частиною четвертою статті 156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Суд виходив з недоведення позивачами факту порушення їх прав щодо користування вказаним житловим будинком, тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій обставин, встановлених ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 12 березня 2018 року, які, на думку заявника, є преюдиційними, відхиляються касаційним судом, оскільки ухвала, якою забезпечено позов у цій справі, не є рішенням суду, тому в силу частини четвертої

статті 82 ЦПК України обставини, що нею встановлені, не можна вважати преюдиційними. Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до тлумачення заявником частини четвертої статті 82 ЦПК України на власний розсуд.

Твердження заявника про ненадання судами попередніх інстанцій належної оцінки показанням свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зводяться до необхідності переоцінки доказів, які оцінено судами попередніх інстанцій із додержанням норм процесуального права, і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і

статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 3 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не є власником будинку

АДРЕСА_1 , не є підставою для скасування судових рішень, оскільки вказаний висновок не вплинув на правильність вирішення справи по суті. Крім того, апеляційний суд, встановивши факт належності вказаного житлового будинку відповідачу, усунув вказаний недолік судового розгляду.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник такі не вказує.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим будинком та реєстрацію місця проживання, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили в цій частині судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у відповідній частині без змін.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим будинком та реєстрацію місця проживання судові рішення не оскаржуються, тому, з урахуванням

статті 400 ЦПК України, касаційним судом не переглядаються.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400 ЦПК Україниу редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Левом Романом Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 4 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим будинком та реєстрацію місця проживання залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов