Єдиний унікальний номер 219/6951/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/2395/20
Головуючий у 1 інстанції Брежнев О.А. Єдиний унікальний номер 219/6951/16-ц
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/2395/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Кішкіної І.В., Мірути О.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 серпня 2016 року цивільну справу №219/6951/16-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» до ОСОБА_1 , (головуючий у 1 інстанції суддя Брежнев О.А.),

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ТОВ «Бахмут-Енергія» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за теплову енергію, в обґрунтування якого зазначив, що відповідач є власником (наймачем) квартири АДРЕСА_1 .

Внаслідок порушення відповідачем зобов`язань оплачувати вартість теплової енергії, з боку відповідача за період з 01.10.2008 року по 01.05.2016 року утворилась дебіторська заборгованість у розмірі 9910,85 грн. Дану суму, також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378 грн. позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року позов ТОВ «Бахмут-Енергія» задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за період з 01 жовтня 2008 року по 01 травня 2016 року у розмірі 9910,85 грн. та вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення, яку ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2020 року було залишено без задоволення.

У подальшому ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, у якій вона, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції, стягнувши з неї заборгованість за період з 18.07.2013 року по 01.05.2016 року у розмірі 5599,27 грн. та судові витрати у розмірі 778,53 грн.

В обґрунтування скарги зазначає, що справа була розглянута у її відсутність, про час та місце розгляду справи її належним чином повідомлено не було, що призвело до порушення її права. Про наявність оскаржуваного судового рішення вона дізналася 02.06.2020 року та з позовною заявою вона була ознайомлена лише 23.06.2020 року та була позбавлена можливості подати заяву про застосування строку позовної давності. Погоджується зі стягненням заборгованості за послуги с теплопостачання лише за період з 18.07.2013 року по 01.05.2016 року. Просить к решті вимог застосувати строк позовної давності, оскільки ці вимоги знаходиться поза межами трирічного строку позовної давності. Вважає, що заява позивача про видачу судового наказу зі спірного питання не є підставою для переривання строку позовної давності, що узгоджується з судовою практикою суду касаційної інстанції.

Від представника позивача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він якому він погодився з правовими висновками суду та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що відсутні підстави для задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності. Звертає увагу на те, що згідно особового рахунку відкритого на ім`я відповідача № НОМЕР_1 за період з жовтня 2008 року по липень 2016 року нею було зроблено декілька виплат (у квітні 2009 року, лютому 2013 року, березні 2013 року та остання у січні 2014 року), що на їх думку відповідно до ст. 264 ЦК України є обставиною, яка перериває перебіг строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, час, що минув до переривання перебігу, до нового строку не зараховується.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

За ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суд підлягає скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права, у тому числі розгляд справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідом ленного належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Статтею 158 ЦПК України, в редакції яка була чинна на час розгляду справи у суді першої інстанції, визначено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи убачається, що 19 серпня 2016 року судом першої інстанції цивільна справа № 219/6951/16-ц за позовом ТОВ «Бахмут-Енергія» розглянута у відсутність відповідача та по справі постановлено заочне рішення.

Відповідно до ст. 224 ЦПК України (у редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тобто заочний розгляд справи у суді проводиться за відсутності належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи відповідача.

Проте відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи 19 серпня 2016 року у матеріалах справи відсутні.

Згідно із ст.74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки - повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.

Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Згідно з конвертом, що міститься у матеріалах справи, судова повістка на ім`я відповідача повернулась до суду із зазначенням причини - «за закінченням встановленого строку зберігання», що ні є належним повідомленням в розумінні ст.ст.74,76 ЦПК України. З аналогічною відміткою був повернутий конверт на ім`я відповідача, що містив копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви. Тобто в матеріалах справи відсутні докази дотримання судом вимог ЦПК України щодо належного повідомлення відповідача. Подаючи у тому числі заяву про перегляд заочного рішення, відповідач зазначав, що про дату і час судового засідання не повідомлений належним чином не був, оскільки не отримував жодних повісток.

Отже, суд розглянув справу, не повідомивши відповідача належним чином про час та місце судового засідання, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Віктор Назаренко проти України» від 3 жовтня 2017 року; «Лазаренко та інші проти України) від 27 червня 2017 року).

Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи справу по суті апеляційний суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМ України від 20 липня 2005 року № 630 відповідно до яких на споживачів відповідних послуг покладається обов`язок своєчасно їх сплачувати.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця надання житлово-комунальних послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору.

Обов`язок споживача своєчасно оплачувати надані послуги передбачено також п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до якого розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з теплової енергії, що поставляється за адресою АДРЕСА_2 за особистим рахунком № НОМЕР_1 .

З розрахунку, наданого позивачем, відповідач за особистим рахунком № НОМЕР_1 має заборгованість перед позивачем за надані комунальні послуги в сумі 9910,85 грн. за період з 01 жовтня 2008 року по 01 травня 2016 року. При цьому убачається, що відповідачка здійснювала платежі - останній у січні 2014 року у розмірі 229,22 грн.

Також убачається, що позивач звертався з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги у розмірі 9910,85 грн. за період з 01 жовтня 2008 року по 01 травня 2016 року. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2016 року у прийнятті даної заяви було відмовлено.

За таких обставин позивач у 18 липня 2016 року звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області у порядку позовного провадження з аналогічними вимогами.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не оплачувала за надання їй теплової енергії. Таким чином, за період з 01 жовтня 2008 року по 01 травня 2016 року відповідач має заборгованість в сумі 9910,85 грн., яка повністю доведена, обґрунтована та така, що підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується з наявністю заборгованості у відповідача перед позивачем у розмірі 9910,85 грн.

Однак з урахуванням того, що по справі судом першої інстанції було ухвалено судове рішення у відсутність відповідача, якій не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому був позбавлений можливості подати заяву про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції при первісному розгляді справи, то апеляційний суд вважає за можливе розглянути заяву відповідача, викладену в апеляційній скарзі, щодо застосування строку позовної давності. Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14ц.

Згідно ст. ст. 256,257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки характер правовідносин, що склалися між сторонами. передбачає внесення оплати за фактичного надані послуги з теплопостачання шляхом здійснення періодичних щомісячних платежів, то строк позовної давності повинен обраховуватися щодо кожного платежу окремо.

Таким чином, стягненню на користь позивача підлягають суми, що були нараховані у межах трирічного строку позовної давності, з урахуванням того, що позов був поданий 18 липня 2016 року, тобто період з 18.07.2013 року по 01.05.2016 року у розмірі 5599,27 грн.

При цьому апеляційний суд зазначає, що зазначена позовна давність не переривалася з огляду на наступне.

За ч. 1-2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Щодо факту подання позивачем зави про видачу судового наказу та можливості перевивання таким чином строку позовної давності апеляційний суд зазначає, що інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

Таким чином, подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. Зазначене узгоджується з правовою позицією ВП ВС, що викладена у постанові від 07 липня 2020 року у справі №712/89/17.

Платіж відповідача у січні 2014 року розміром 229,22 грн пропущену позовну давність не перериває, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Разом з тим, обставини здійснення відповідачем платежу у розмірі 229,22 грн. у січні 2014 року не свідчать про визнання нею заборгованості за увесь спірний період. Крім того, сплачена відповідачкою сума збігається з сумою, що була нарахована саме у січні 2014 року. За таких обставин переривання позовної давності визнанням позичальником частини боргу не відбулося.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові КЦС ВС від 03 червня 2020 року № 569/13606/17-ц.

Зазначене стосується й іншіх платежів, що здійснені у квітні 2009 року, лютому 2013 року, березні 2013 року. Крім того, зазначені платежі були здійснені поза межами трирічного строку позовної давності, обрахованого від дня подання позову.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції були допущені порушення норм процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог, а саме часткового задоволення позову та стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості за період з 18.07.2013 року по 01.05.2016 року у розмірі 5599,27 грн.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі апеляційну скаргу, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, та з урахуванням оспорюваних у суді апеляційної інстанції сум, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 778,60 грн. , та стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2067 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача різницю у сплаті судового збору у розмірі 1288,40 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 серпня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» заборгованість за постачання теплової енергії за період з 18.07.2013 року по 01.05.2016 року у розмірі 5599,27 грн. (п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 27 коп.)

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1288,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженнню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: В.В. Папоян

І.В. Кішкіна

О.А. Мірута