Справа № 396/960/20
Провадження № 2/396/360/20
РІШЕННЯ

Іменем України

05.10.2020 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Гарбуз Ольга Анатоліївна

за участю секретаря судового засідання: Пономаренко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м.Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу №396/960/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Виклад позицій позивача та відповідача.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратиа право на користування жилим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що позивач вона є власником домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 . В будинку зареєстровані відповідач, однак 02.10.2008 року був призваний до лав Збройних Сил України. Після проходження військової служби поїхав на навчання в іншу місцевість де і проживає дотепер. Добровільно знятися з місця реєстрації відмовляється. Відповідач не приймає участі в утриманні будинку, не веде спільного господарства. відповідач використовує реєстрацію для отримання кредитів. Позивач не має змоги скористуватися своїм правом відносно належного їй майна, не має змоги вчинити правочини щодо належного будинку для забезпечення власних потреб, тому звернулася до суду з даним позовом та просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по даній справі.

Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 14.07.2020 року було відкрито загальне позовне провадження та празначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 31.07.2020 року, яке було відкладено на 14.09.2020 року в зв`язку з неналежним повідомленням відповідача.

Ухвалою суду від 14.09.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 05.10.2020 року.

Від позивача надійшла до суду заява про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явивився, повідомлявся про час розгляду справи, шляхом оголошення на сайті «Судова влада» 14.09.2020 року.

Станом на 05.10.2020 року відзив до суду не подав. З клопотання про відкладення розгляду спарви не звертався.

Відповідно положень ч. 2 ст. 191 та ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що позивачка являється власником житлового будинку по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право особистої власності (а.с. 6-10).

Відповідно до записів копії домової книги (а.с. 13-15) в належному позивачці будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно паспорту позивачки доводиться їй сином (а.с. 4).

Відповідно до акту обстеження житлово - побутових умов проживання позивачки від за №1361 від 16.06.2020 року складеного депутатом Рівнянської сільської ради ОСОБА_4 в присутності сусідів які засвідчили, що при обстеженні домоволодіння сім`ї ОСОБА_1 в будинку проживає вона та її чоловік ОСОБА_5 . Син ОСОБА_2 з 2009 року в будинку не проживає, перебуває в м. Київ (а.с. 12). Аналогічну інформацію вказано і в довідкі №1363 від 16.06.2020 року виданої Рівнянською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області (а.с.11).

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Ст. 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачем не надано доказів поважних причин відсутності відповідача за спірною адресою в будинку по АДРЕСА_1 , в той час як відповідач зареєстрований за цією ж адресою з 02.10.2008 року (а.с. 14), як і не надано доказів які ж перешкоди створю відповідач та чи є інше майно яке належить відповідачеві в якому останній може проживати та бути зареєстрований.

Вирішуючи питання стосовно застосування позивачем правової підстави ст. 107 ЖК України, а саме вибуття відповідача в інше приміщення на постійне місце проживання, суд виходить з того, що відповідно до ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З матеріалів цивільної справи, будь-яких даних стосовно вибуття відповідача ОСОБА_2 в інше жиле приміщення (із зазначення адресу) на постійне проживання, позивач не зазначає. Будь-яких переконливих доказів, в тому числі, пояснень сторонніх осіб або обґрунтованих даних на підтвердження зазначеного факту, позивачем не надано (пояснення сусідів, яким відомо місце проживання відповідача, або ж належність йому іншого майна, наявність офіційних документів якіб свідчили про вказане).

Вирішуючи питання стосовно доводів позивача про захист його права власності, яке є непорушним, відповідно до ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст.64 ЖК України передбачено, що члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, до членів сімї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки, членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сімї.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У Рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№ 8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, позивачем не надано суду доказів про те, що відповідач створює перешкоди позивачці, що має інше домоволодіння, відсутні докази щодо пред`являння претензій до відповідача про зняття з реєстрації останнього та відсутні докази ухилення відповідачем щодо зняття з реєстрації вищевказаного домоволодіння, в той час як відповідач зареєстрований за спірною адресою з 02.10.2008 року. Крім того не надано доказів які б підтверджували в чому саме прописка сина позивачки перешкоджає їй в користування будинком.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що підстави для застосування ст. 391 ЦК України відсутні, оскільки право користування житлом відповідачем, у відповідності до норми ст. 64 ЖК України, не порушує право позивача на користування, володіння та розпорядження своєю власністю.

Питання, щодо розподілу судових витрат, вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України. У зв`язку з тим, що позивачу ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог, тому судовий збір покладається на позивача та не підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 319, 386, 391, 396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13, 259, 263-265, 268 ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 - відмовити за необгрунтованістю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Кропивницького апеляційного суду або через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 05.10.2020 року.

Головуючий: О. А. Гарбуз