Справа № 137/1199/19
Провадження № 22-ц/801/1460/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 рокуСправа № 137/1199/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л.О., Оніщука В.В.,

за участю секретаря судового засідання Богацької О. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 137/1199/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Желіховського В. М. у залі суду,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності на Ѕ частку будинку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у період шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 02 січня 2001 року подружжя проживало з дозволу відповідачки ОСОБА_3 в належному їй будинку АДРЕСА_1 .

За домовленістю з ОСОБА_3 вони мали придбати у неї спірний будинок, після закінчення оформлення правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно.

19 грудня 2002 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину на спірне нерухоме майно.

29 січня 2003 року ОСОБА_3 приїхала з м. Очаків і разом з ОСОБА_2 поїхали з в смт Літин укласти договір купівлі-продажу житлового будинку. Договір за домовленістю мав бути вчинений за 800 доларів США.

Зазначив, що 29 січня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Указує, що при укладенні договору дарування він присутній не був. Про його існування дізнався зі слів ОСОБА_2 в січні-лютому 2018 року, а також з позовної заяви останньої.

Вважаючи, що договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами укладено між сторонніми особами, тому він є удаваним правочином, вчиненим сторонами для приховування дійсно вчиненого правочину договору купівлі-продажу квартири, просив визнати поважними причини пропущення строку позовної давності і поновити йому такий строк для захисту права звернення до суду; визнати договір дарування будинку по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який був посвідченим державним нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори в реєстрі за №1-3729 удаваним та застосувати до нього правила договору купівлі-продажу, а також визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності на Ѕ частку будинку відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними, однак позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування наслідків якого заявила відповідач ОСОБА_2 . При цьому позивачем не надано доказів поважності причин пропущення строку давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям Вінницького апеляційного суду від 10 серпня 2020 року справу передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Денишенко Т. О., Голота Л. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано позивачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Голота Л. О., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року справу призначено до розгляду на 01 жовтня 2020 року о 09:50 год. у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Аргументи учасників справи

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно вирішив питання застосування строків позовної давності. Зокрема суд не врахував, що позивач не був стороною договору дарування та не був присутній при його укладенні. Про існування цього договору дізнався у лютому 2018 року, коли отримав нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_3 .

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 указує на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норму матеріального права, як підлягала застосуванню.

Також указував на необґрунтованість мотивів, викладених в апеляційній скарзі заявника. Указує, що позивачем не обґрунтовано, яким чином укладення договору дарування спірного житлового будинку порушує його права.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає з 02 січня 2001 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 .

За договором дарування від 29 січня 2003 року ОСОБА_3 даруватель подарувала, а ОСОБА_2 - обдарована прийняла у дар житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів.

Зі змісту заяви ОСОБА_3 від 27 лютого 2018 року слідує, що 29 січня 2003 року між нею та ОСОБА_2 в Літинській державній нотаріальній конторі Вінницької області було посвідчено договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де вона є дарувальником. Від громадянки ОСОБА_2 отримала суму коштів у розмірі 800 американських доларів, так як між ними мав бути укладений договір купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку. Але у зв`язку з тим, що вона як сторона яка несла витрати по договору, не мала за відсутності достатніх коштів оплатити збір та обов`язкове державне пенсійне страхування від продажу нерухомого майна, їм нотаріусом було запропоновано оформити договір дарування.

ОСОБА_2 також вказала, що між відповідачами була укладений договір купівлі-продажу, вчинений за 800 доларів США, однак оформлений як договір дарування. При цьому зазначила, що за спірне нерухоме майно були сплачені її особисті кошти.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Оспорюваний договір дарування укладено 29 січня 2003 року, отже, правовідносини між сторонами регулюються нормами чинного на час укладення договору ЦК УРСР (у редакції Закону 1963 року).

Відповідно до статті 41 ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно зі статтею 48 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору дарування) угода визнається недійсною при невідповідності її закону, іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції.

Згідно з частиною другою статті 58 ЦК УРСР (у редакції Закону 1963 року), якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (у редакції Закону 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 153 ЦК УРСР (у редакції Закону 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору удаваним, ОСОБА_1 зазначав те, що спірний договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений з метою приховати іншу угоду, а саме договір купівлі-продажу будинку.

Так судом встановлено, що між відповідачами 29 січня 2003 року було укладено договір дарування житлового будинку.

За договором дарування, відповідно до вимог частин першої та другої статті 243 ЦК УРСР, одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідачі у справі не заперечують той факт, що через відсутність у них необхідних коштів для укладення договору купівлі-продажу, було укладено договір дарування будинку.

Цей факт не спростовано жодною зі сторін, а навпаки підтверджено нотаріально посвідченою заявою відповідачки ОСОБА_3 від 27 лютого 2018 року , а також визнанням цієї обставини в судах першої та апеляційної інстанції відповідачки ОСОБА_2 .

Зі змісту заяви відповідача ОСОБА_3 слідує, що фактично вона продала ОСОБА_2 житловий будинок за 800 доларів США. Цю обставину не заперечує ОСОБА_2 .

На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, тому встановлення вищенаведених фактів свідчить про те, що укладений договір дарування будинку є удаваним.

Встановлено, що ОСОБА_2 не перебуває з дарувальником у родинних відносинах. Інших вагомих мотивів, які б спонукали передачу дарувальником ОСОБА_3 в дар ОСОБА_2 спірного будинку матеріали справи не містять.

Отже, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично виникли обов`язки, що врегулюванні договором-купівлі продажу, а не ті, що випливають зі змісту договору дарування.

Крім того, спірний договір був укладений відповідачами під час перебування ОСОБА_6 у шлюбі, а тому вказані правовідносини безпосередньо впливали та впливають на права позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2020 року по справі №1026цс16 викладено правову позицію про те, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Вказана правова позиція підтверджена і Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2019 року по справі №726/859/14.

Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то згідно з частини другою статті 58 ЦК УРСР застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Щодо застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР).

Статтею 257 Цивільного кодексу України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 вказано, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача».

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 не був стороною договору, а про його існування дізнався лише у лютому 2018 року після отримання нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зазначено, що «Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше».

Звертається увага на те, що відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 міг довідатись раніше лютого 2018 року про правочин, стороною якого він не був, за умови, що безперервно проживає у спірному будинку дотепер.

Інших відомостей про ознайомлення позивача із договором дарування до лютого 2018 року матеріали справи не місять.

Доводи представника ОСОБА_2 адвоката Герасимчука С.П. про те, що позивачу було відомо про укладення дружиною договору дарування, оскільки відомості цей договір внесено до погосподарської книги Шевченківської сільської ради Літинського району, є безпідставними.

За своїм змістом погосподарські книги це документи первинного обліку в сільських Радах народних депутатів з 1935 року. Складаються з окремих особових рахунків на кожне господарство, що знаходиться на території сільради. В особових рахунках містяться відомості про членів сім`ї, які проживають в господарстві, а також дані щодо землі, будівель і худоби, що знаходяться в особистому користуванні.

Матеріли справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 знайомився із погосподарською книгою Шевченківської сільської ради Літинського району, або отримував витяг про власника спірного домогосподарства. Не надали таких доказів і відповідачі.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо застосування до заявлених позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності ґрунтується на припущеннях.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності, а тому відсутні правові підстави як для поновлення строку позовної давності так і застосування наслідків пропуску такого строку.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання правочину удаваним є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У задоволенні позовних про визнання права власності на Ѕ частку будинку слід відмовити з огляду на таке.

Так спірний будинок був придбаний під час перебування сторін у шлюбі та на нього поширюється режим спільного сумісного майна подружжя, поділ якого врегулювано положеннями законів, що регулюють сімейні правовідносини.

За вказаних обставин, визнання за позивачем права власності на Ѕ частку будинку неможливо без припинення режиму права спільної сумісної власності на це майно та поділу майна подружжя.

Відповідно до вимог закону про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Разом з тим, ОСОБА_1 позовних вимог про поділ майна подружжя не заявляв, а з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства суд не вправі вийти за межі заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Отже, рішення Літинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2020 року слід скасувати й ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено 768, 40 грн за подачу позовної заяви та 2 305, 4 грн за подання апеляційної скарги, всього 3 118, 8 грн.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із постановлення нового рішення, - з відповідачів на користь позивача слід стягнути половину сплачених позивачем судових витрат, що становить 1 559, 4 грн (3 118, 8 ? 2), тобто по 858, 35 грн (1 559, 4 ? 2) з кожної.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2020 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати договір дарування будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , укладений 29 січня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори Гуменюк Н. П. удаваним правочином, визнавши, що в дійсності був укладений договіркупівлі продажу вказаного будинку з господарськими спорудами.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 858, 35 грн судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. К. Медвецький

Судді: Л.О. Голота

В.В. Оніщук