Справа № 145/943/18
Провадження № 22-ц/801/409/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кіосак Н. О.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 рокуСправа № 145/943/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на Ѕ частину об`єктів незавершеного будівництва,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

30.05.2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на Ѕ частину об`єктів незавершеного будівництва. Посилаючись на те, що за час шлюбу подружжя збудувало жилий будинок на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , проте відповідач зволікає з оформленням прийняття цього будинку до експлуатації та реєстрацією права власності на нього, позивачка просила, з посиланням на нормами ст.ст. 63, 70, 71 СК України та ч. 2 ст. 331 ЦК України, визнати за нею право на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з прибудови літ. «а», готовністю 96%, мансарди літ. «М/А», житлового будинку літ. «А», загальною площею 129,9 кв. м., житловою площею 70,9 кв. м., ганку, тераси літ «а1», готовністю 62%, ганку, гаражу (літ. «Б»), літньої кухні (літ. «Б»), сараю (літ. «Б»), сараю літ «б», навісу літ. «б1», сараю літ. «В», погребу літ. «П/В», убиральні «Г», хвіртки №1, воріт №2, огорожі №3, вигрібної ями №4.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину незавершеного будівництва, що розташоване в АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку «А», загальною площею 108,4 кв.м., житловою 70,9 кв.м., ганку, тераси «а1», гаражу «Б», літньої кухні «Б», сараю «Б», сараю «б», навісу «б1», убиральні «Г», хвіртки №1, воріт №2, огорожі №3, вигрібної ями №4.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5098 гривень 13 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину незавершеного будівництва, що розташоване в АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку «А», загальною площею 108,4 кв.м., житловою 70,9 кв.м., ганку, тераси «а1», гаражу «Б», літньої кухні «Б», сараю «Б», сараю «б», навісу «б1», убиральні «Г», хвіртки №1, воріт №2, огорожі №3, вигрібної ями №4, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд також виходив з того, що позивач не є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а відтак вимоги щодо визнання права власності на Ѕ частину прибудови «а», 26,6 кв.м. та сараю «В», 11,5 кв.м., які самочинно збудовані, задоволенню не підлягають.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та провадження у справі закрити.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що на спірний житловий будинок та господарські споруди не може бути визнано право власності, оскільки він є самочинним будівництвом, що вставнолено рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області у справі № 145/630/16-ц. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 19 вересня 2017 року у справі № 145/630/16-ц вставнолено ту обставину, що об`єкт незавершеного будівництва, розташований у АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивачу належить Ѕ частка будівельних матеріалів та конструктивних елементів, з яких він побудований. У даній справі позивач повторно просить визнати за нею право власності на Ѕ частину об`єктів незавершеного будівництва. З огляду на наведене, провадження у даній справі підлягало закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, однак вбачає підстави для його зміни.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Рішенням виконавчого комітету Пилявської сільської Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області № 61 від 08.12.88 року ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво нового індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0, 56 га. / а.с. 14/

У рішенні виконкому Тиврівської районної Ради народних депутатів № 46 від 16.03.89 року надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку жилою площею 50, 32 кв.м , три жилих кімнати, а також хліва та гаража площею 40 кв.м. / а.с.15, 18/

30.08.1989 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , який 28.09.2013 року був розірваний відділом РАЦС Тиврівського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 33. / а.с.10/

Під час перебування у шлюбі ними збудовано житловий будинок та господарські споруди в АДРЕСА_1 , який не завершений будівництвом, в експлуатацію не ведений (а.с. 26-29).

Будівництво проводилось на підставі дозволу виконкому Пилявської сільської ради № 46 від 16.03.1989 року та у відповідності з будівельним паспортом (а.с.15-21). Самочинними у даному об`єкті є прибудова «а», площею 26,6 кв.м. та сарай «В», площею 11,5 кв.м., що стверджується технічним паспортом на вказане домоволодіння (а.с. 26-28).

Дані об`єкти розміщені на земельній ділянці, що на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 10 серпня 2010 року (а.с. 24).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №041/18 від 06.09.2019 року даний житловий будинок відповідає вимогам нормативних документів в галузі будівництва. Категорія складності будинку ІІ, клас наслідків (відповідальності) - ССІ. На підставі проведеного дослідження, з урахуванням наданих матеріалів, встановлено, що ступінь будівельної готовності кожного з об`єктів домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , становить: Житловий будинок літ. «А» - 100%; Мансарда літ. «М/А» - 100%; Прибудова - незавершена будівництвом літ. «а» - 96%; Тераса - незавершена будівництвом літ. «а1» - 62%; Гараж, літня кухня, сарай літ. «Б» - 100%; Сарай літ. «б» - 100%; Навіс літ. «б1» - 100%; Сарай літ. «В»- 100%; Погріб літ. «П/В» - 100%; Убиральня літ. «Г» - 100%; Хвіртка № 1-100%; Ворота№2-100%; Огорожа№3-100%; Вигрібна яма № 4 - 100%.

На підставі проведеного дослідження, з урахуванням наданих матеріалів, встановлено, що у відповідності до будівельної готовності кожного з елементів домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , який підлягає/не підлягає прийняттю в експлуатацію, відповідності об`єкту дослідження вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва, правовим статусом земельної ділянки (для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), на якій розташовані дані будівлі, приймаємо, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 придатний до безпечного використання за своїм призначенням.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину незавершеного будівництва, що розташоване в АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку «А», загальною площею 108,4 кв.м., житловою 70,9 кв.м., ганку, тераси «а1», гаражу «Б», літньої кухні «Б», сараю «Б», сараю «б», навісу «б1», убиральні «Г», хвіртки №1, воріт №2, огорожі №3, вигрібної ями №4, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Однак, позивач не є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а відтак вимоги щодо визнання права власності на Ѕ частину прибудови «а», 26,6 кв.м. та сараю «В», 11,5 кв.м., які самочинно збудовані, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Одним із критеріїв ефективності стадії виконання рішення є остаточне вирішення спору. Відповідний спосіб захисту потрібно шукати в площині природи права на визнання права власності на частину нерухомого майна. Якщо існує суб`єктивне право, спосіб здійснення якого визначений законом, то спосіб його захисту має відповідати змісту та способу здійснення права. Ефективність належного способу судового захисту залежить від низки умов: визначення позовних вимог; належних відповідачів; обставин, які підлягають доказуванню; належної юрисдикції.

Главою 24 Цивільного кодексу України визначені підстави набуття права власності.

Задовольняючи вимогу про визнання права власності позивачки на Ѕ частину спірного будинку з підстав визначених нормами ст. ст. 63, 70, 71 СК України та ст. ст. 368, 369 ЦК України суд вийшов за межі позовних вимог та не врахував, що такий захист можливий на підставі виконавчого, правоперетворюючого позову про виділ або поділ спільної сумісної власності.

Позивачем не було заявлено вимоги про визнання за нею права власності на частину майна, що є у спільній сумісній власності.

Дана обставина є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та визнання за позивачкою права на половину цього майна, ураховуючи його 100 % у більшій частині готовність ґрунтується на нормах матеріального права з огляду на наступне.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

З урахуванням встановлених судами обставин та наданих сторонами доказів, суд першої інстанцій дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що будівництво об`єкту незавершеного будівництва (житлового будинку з господарськими будівлями), розташованого по АДРЕСА_1 , здійснено сторонами за період перебування у шлюбі, презумпція спільної сумісної власності не спростована, а тому на нього поширюється режим спільного сумісного майна.

За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), тобто сукупності речей щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Вказане дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Доводи апеляційної скарги про преюдиційність обставин, установлених судовим рішенням за наслідками розгляду між тими ж сторонами спору про визнання права власності на будівельні матеріали, які використані у процесі будівництва спірного об`єкту, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалюючи рішення про визнання об`єктом спільної сумісної власності сторін спірного незавершеного будівництва, суд першої інстанції правильно узяв до уваги ступінь його готовності на час вирішення спору, за якого є допустимим визначення права на частину об`єкта незавершеного будівництва до моменту введення його в експлуатацію та реєстрації у встановленому законом порядку.

При цьому вимоги щодо поділу спільного сумісного майна подружжя у рамках розгляду справи не вирішувалися.

Саме по собі визнання ОСОБА_4 співзабудовником не позбавляє кожну із сторін права звернутися до суду з вимогами щодо поділу такого майна з визначенням розміру частки у праві на об`єкт незавершеного будівництва, а тому не порушує права відповідача.

Враховуючи, що позивні вимоги у даній справі не є ідентичними позовним вимогам у справі № 145/630/16-ц, тому правових підставі для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 19 вересня 2017 року у справі № 145/630/16-ц встановлено, що на момент побудови житловий будинок був збудований на земельній ділянці невідведеній під будівництво та обслуговування, а також без відповідних на те документів (будівельного паспорту і дозволу на виконання будівельних робіт), а тому вважається самочинним і є об`єктом незавершеного будівництва, колегія суддів не вважає такими, що дають правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки дана обставина не була предметом розгляду у справі № 145/630/16-ц про визнання права власності на будівельні матеріали і вимоги позивача судом першої інстанції були задоволені на підставі положень ст. 331 ЦК України, а не ст. 376 ЦК України.

При визначені загальної площі незавершеного будівництвом будинку, суд обґрунтовано зменшив її розмір, виключивши з обсягу площу самочинних приміщень.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до скасування рішення суду, однак виявлені колегією суддів під час перегляду справи порушення судом норм процесуального права є підставою для зміни рішення.

Керуючись статтями 13, 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції. -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року у даній справі змінити, виключивши з резолютивної частини рішення слово «власності».

В іншій частині рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року про визнання за ОСОБА_1 права на Ѕ частину незавершеного будівництва, що розташоване в АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку «А», загальною площею 108,4 кв.м., житловою 70,9 кв.м., ганку, тераси «а1», гаражу «Б», літньої кухні «Б», сараю «Б», сараю «б», навісу «б1», убиральні «Г», хвіртки №1, воріт №2, огорожі №3, вигрібної ями №4 та розподіл судових витрат залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський