Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 755/5256/14-ц

провадження № 61-5814св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року у складі суддів: Іванової І. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 015 155 грн 12 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 790 746 грн 12 коп.; заборгованості за відсотками в розмірі 120 083 грн 08 коп.; суми інфляційних втрат від простроченої заборгованості в розмірі 92 794 грн 67 коп. та 3 % річних від сум простроченої заборгованості в розмірі 11 531 грн 25 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 62, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 1 млн грн зі сплатою 20 % річних строком до 09 квітня 2018 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 62 від 09 грудня 2010 року, згідно якого останній взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. Відповідач ОСОБА_1 в порушення умов договору, протягом певного часу не проводить платежів в рахунок повернення позичених коштів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, в якій просив суд визнати недійсним договір поруки № 62 від 09 грудня 2010 року. Зустрічні позовні вимоги обґрунтував тим, що з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором укладено договір іпотеки № 62 від 09 квітня 2008 року, згідно якого ОСОБА_3 передав в іпотеку комплекс будівель і споруд, який складається з контори загальною площею 116,0 кв. м та цегляного заводу за адресою АДРЕСА_1 . У жовтні 2010 року ОСОБА_3 запропонував йому придбати вказаний цегляний завод з комплексом будівель, у зв`язку з чим було укладено попередній договір, згідно якого сторони зобов`язувались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу цегляного заводу. Оскільки вказане майно було предметом іпотеки, тому 09 грудня 2010 року між сторонами було укладено договір поруки, але ОСОБА_3 не сплачував заборгованість за кредитним договором та не виконав зобов`язання за попереднім договором щодо відчуження йому предмета іпотеки. Зазначав, що ОСОБА_3 ввів його в оману щодо придбання цегляного заводу та його функціонування, надав недостовірну інформацію про предмет іпотеки, у зв`язку з чим просив задовольнити його вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 17 березня 2017 року в сумі 910 829 грн 20 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 790 746 грн 12 коп. та заборгованості за відсотками в розмірі 120 083 грн 08 коп. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 як поручителем не виконано зобов`язань, визначених договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування, що підтверджується розрахунком суми заборгованості за договором. Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивачем нараховано 3 % річних та суму інфляційних втрат від простроченої заборгованості на заборгованість за тілом кредиту та відсотках, проте умовами кредитного договору передбачено нарахування 20,0 % річних за користування коштами, тому суд не вбачає підстав для стягнення трьох процентів річних та суми інфляційних втрат від простроченої заборгованості, нарахованих на тіло кредиту. Щодо вимог зустрічного позову, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки посилання позивача за зустрічним позовом не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріалами справи доведено, що ОСОБА_3 отримав кредитні кошти, відповідач ОСОБА_1 поручився за виконання зобов`язань за кредитним договором, але належним чином не виконав грошові зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість, що підтверджуються відповідним розрахунком та не спростовано відповідачем, тому банк має право вимагати стягнення з відповідача заборгованості, нарахованої згідно з умовами кредитного договору. Посилання у скарзі на те, що банк повністю відчужив матеріальні цінності та обладнання майнового комплексу, чим фактично задовольнив свої майнові вимоги за кредитним договором, суперечать встановленим судом матеріалам справи. Щодо оскарження апелянтом рішення суду щодо зустрічного позову, матеріалами справи підтверджується, що умови договору поруки, укладеного з ОСОБА_1 були погоджені сторонами, що підтверджено їх підписами під договором. Сторони своїм вільним волевиявленням визначили умови договору. Отже, ОСОБА_1 до підписання договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та деякий час без заперечень з боку останнього виконувався сторонами. Враховуючи характер і суть правовідносин, що склалися між сторонами, як це вбачається із наведених вище і встановлених судом обставин, суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - проситьскасувати судові рішення та задовольнити його позов, у задоволенні первісного позвоу відмовити, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у жовтні 2010 року ОСОБА_3 запропонував йому придбати цегляний завод з комплексом будівель, у зв`язку з чим було укладено попередній договір, згідно якого сторони зобов`язувались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу цегляного заводу. Оскільки вказане майно було предметом іпотеки, тому 09 грудня 2010 року між сторонами було укладено договір поруки, але ОСОБА_3 не сплачував заборгованість за кредитним договором та не виконав зобов`язання за попереднім договором щодо відчуження йому предмета іпотеки. ОСОБА_3 ввів його в оману щодо придбання цегляного заводу та його функціонування, надав недостовірну інформацію про предмет іпотеки, що має істотне значення для подальшого укладення ним договору поруки. Банк задовольнив свої вимоги за рахунок іпотечного майна, а тому підстави для стягнення з нього заборгованості відсутні. Банком пропущено строк позовної давності за вимогами щодо нього.

(2) Позиція банку

У відзиві на касаційну скаргу позивач вказує, що доказів укладення договору поруки під впливом обману ОСОБА_1 не наводить. У договорі поруки відсутні посилання на домовленість позичальника й поручителя щодо купівлі-продажу цегельного заводу. Предмет іпотеки реалізований не був, тому доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні. Строк позовної давності за вимогами про визнання договору поруки недійсним минув ще 10 грудня 2013 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-ІХ).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 62, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 1 млн грн зі сплатою 20 % річних строком до 09 квітня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за даним кредитним договором укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: комплекс будівель і споруд, який складається з контори загальною площею 116,0 кв. м, зазначена на плані літерою «А»; цегляного заводу - «Б», які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

В якості забезпечення виконання зобов`язань укладено між банком, боржником та ОСОБА_1 договір поруки № 62 від 09 грудня 2010 року, згідно якого останній взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 30 грудня 2011 року наявна заборгованість за кредитом в розмірі 790 746 грн 12 коп.; заборгованість за відсотками станом на 01 серпня 2014 року наявна в розмірі 120 083 грн 08 коп. (проценти нараховано до дати звернення банку із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та з вирахуванням сплаченої позичальником на виконання цього рішення суду коштів).

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 987 576 грн 87 коп. на користь ПАТ «Ощадбанк» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 06 грудня 2017 року задоволено заяву ПАТ «Ощадбанк» про зміну способу виконання рішення суду у зв`язку із смертю іпотекодателя ОСОБА_3 .

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

У справі, що розглядається, зустрічний позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору поруки, посилаюсь на те, що у жовтні 2010 року ОСОБА_3 запропонував йому придбати вказаний цегляний завод з комплексом будівель, у зв`язку з чим було укладено попередній договір, згідно якого сторони зобов`язувались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу цегляного заводу. Оскільки вказане майно було предметом іпотеки, 09 грудня 2010 року між сторонами було укладено договір поруки, але ОСОБА_3 не сплачував заборгованість за кредитним договором та не виконав зобов`язання за попереднім договором щодо відчуження йому предмета іпотеки. Зазначав, що ОСОБА_3 ввів його в оману щодо придбання цегляного заводу та його функціонування, надав недостовірну інформацію про предмет іпотеки.

У частині першій статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зустрічний позивач не наводить у позові обставин, які складають ознаку обману з боку позичальника при укладенні ним договору поруки та за обізнаності щодо яких він не вступив би у правовідносини забезпечення виконання кредитного зобов`язання.

Умови договору поруки, укладеного з ОСОБА_1 , погоджені сторонами, що підтверджено їх підписами під договором. Сторони своїм вільним волевиявленням визначили умови договору.Отже, ОСОБА_1 до підписання договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладення договору.

З урахуванням всебічно встановлених судами обставин та правильного визначення характеру спірних правовідносин колегія суддів погоджується із висновками судів щодо необґрунтованості зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги про те, що банк задовольнив свої вимоги за рахунок іпотечного майна, а тому підстави для стягнення з поручителя заборгованості відсутні, є безпідставними, оскільки судами встановлено, що станом на 06 грудня 2017 року рішення апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2013 року не виконано, а за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не буде вважатися подвійним стягненням задоволення вимог кредитора про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням у непогашеній частині (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16, провадження № 12-117гс18).

Щодо посилань заявника на те, що банком пропущено строк позовної давності за вимогами до поручителя, необхідно зазначити, що строк повернення кредиту банк змінив у квітні 2013 року, пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Із вказаної дати до моменту пред`явлення позову до поручителя - лютий 2014 року - строк позовної давності (три роки) не сплив.

Не закінчився станом на лютий 2014 року й строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України. За змістом пункту 4. 2 договору поруки порука припиняється, якщо кредитор протягом тридцяти шести місяців (3 роки) від дня настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором не пред`явить вимог до поручителя.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Рronina V. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

РішенняДніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко