ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі:

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участі секретаря: Слюсар Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Фастові подання старшого державного виконавця Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Микитин К.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , без вилучення паспортного документа, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшло вказане подання.

Подання мотивовано тим, що на виконанні у Фастівському міськрайоннму відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться зведене виконавче провадження № 63093392 з виконання дубліката виконавчого листа № 2/756/14 виданого 16 листопада 2018 року про стягнення коштів солідарно в сумі 2198219,84 грн.. за вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 . Старший державний виконавець зазначає, що на сьогоднішній день рішення боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій спрямованих на його виконання не здійснено. Оскільки, боржник ухиляється від виконання рішення суду, не вживає заходів щодо його виконання, старший державний виконавець змушена звернутися до суду з даним поданням.

У відповідності до ч. 4 ст. 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного ( приватного) виконавця.

Старший державний виконавець Фастівського міськрайонного ВДВС Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Микитин К.О. була відсутня під час розгляду судом подання.

Дослідивши матеріали подання, суд приходить до висновку про наступне.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (ч.ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України).

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Так, судом встановлено, що на примусовому виконанні у Фастівському міськрайонному відділі ДВС Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження № 63093392 з виконання дублікату виконавчого листа № 2/756/14 виданого Оболонським районним судом міста Києва про стягнення коштів солідарно в сумі 2198219,84 грн. з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України».

Як зазначає старший державний виконавець на час звернення з поданням до суду, рішення боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, а державним виконавцем здійснено всіх заходів щодо належного виконання виконавчого провадження.

На підтвердження здійснення всіх заходів необхідних для виконання рішення суду, державним виконавцем надано суду Постанову про арешт майна боржника від 15 січня 2019 року, Постанову про арешт коштів боржника від 27 липня 2020 року, Відповіді з Державної прикордонної служби України № липня 2020 року та № 86689530 від 21 вересня 2020 року, Відповіді з Пенсійного фонду України № та № від 06 липня 2020 року та № від 21 вересня 2020 року. Відповідь з Міністерства внутрішніх справ щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів № 24362127 від 06 липня 2020 року, Інформаційну Довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 201437810 від 24 лютого 2020 року, Відповідь АТ КБ «ПриватБанк» від 13 червня 2019 року, Відповідь АТ «Універсал Банк» від 17 травня 2019 року, відповідь АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 23 травня 2019 року, а також відповідь Державної міграційної служби України від 09 листопада 2019 року.

Так, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною другою, третьою вказаної статі Закону визначено обов`язки та повноваження виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Згідно з п. 19 ч. 3ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні подання державного/приватного виконавця, суд має перевірити вчинення державним/приватним виконавцем всіх можливих виконавчих дій, та з`ясувати наявність доказів, які б свідчили, що боржник умисно ухиляється від виконання обов`язку встановленого виконавчим документом.

Так, п. 5 ч. 1, ч. 2ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», передбачено, що громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Згідно узагальнень, наданих Верховним судом України (Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року), наголошується на тому, що ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, та на думку Верховного Суду України, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Таким чином, законодавством не передбачене обов`язкове обмеження в праві виїзду за межі України за наявності невиконаних зобов`язань, а встановлена лише така можливість при наявності відповідних підстав. Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку будь-яка особа при зверненні до суду із заявою, скаргою чи поданням повинна дотримуватися норм процесуального законодавства.

Таким чином, аналіз перелічених норм законів та судової практики дає підстави стверджувати, що необхідною умовою для застосування видів тимчасового обмеження у виїзді за кордон є встановлення факту умисного ухилення боржника - фізичної особи від виконання зобов`язань за рішенням суду. Подання не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши письмові докази подані старшим державним виконавцем до подання, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення подання, оскільки суду не надано доказів того, що боржник свідомо ухиляється від виконання покладених на неї зобов`язань, не надано доказів, що боржник вчиняє дії які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, чи доказів, які дають підстави вважати, що боржник має намір ухилятися від сплати боргу, який має перед АТ «Державний ощадний Банк України, шляхом залишення території України.

За таких обставин, старший державний виконавець передчасно звернувся з поданням до суду про вжиття крайнього заходу забезпечення здійснення виконання рішення суду - обмеження боржника у його конституційному праві - праві виїзду за кордон.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні подання.

Керуючись ст. 33 Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 258, 262, 354, 441 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні подання старшого державного виконавця Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Микитин Катерини Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , без вилучення паспортного документа відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом 15-днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Осаулова Н.А.