Справа № 530/673/20
Номер провадження 2/530/381/20

УХВАЛА

іменем України

30.09.2020 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Пилипенка Є.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Зіньків, цивільну справу за позовом

Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави, юридична адреса: м.Миргород, вул.Кашинського, 1, Полтавської області, в інтересах держави в особі, органу повноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Покровська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: с.Покровське, Зіньківського району, Полтавської області до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, юридична адреса: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 40, Полтавської області, ОСОБА_1 , адреса проживання: с.Покровське, Зіньківського районного, Полтавської області про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди землі,-

ВСТАНОВИВ:

В Зіньківському районному суді Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави, юридична адреса: м.Миргород, вул.Кашинського, 1, Полтавської області, в інтересах держави в особі, органу повноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Покровська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: с.Покровське, Зіньківського району, Полтавської області до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, юридична адреса: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 40, Полтавської області, ОСОБА_1 , адреса проживання: с.Покровське, Зіньківського районного, Полтавської області про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди землі.

Заявлен позовні вимоги мотивовані тим, що 03.10.2018 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) передано розпорядженням в.о. голови Зіньківської районної державної адміністрації від 25.10.2018 №485 земельну ділянку загальною площею 9,4284 га (з них 2,9608 пасовища, 6,4676 га сіножаті) з кадастровим номером (далі к.н.) :00:017:0300, яка знаходиться за межами населених пунктів, в адміністративних межах Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 10 (десять) років.

На підставі вказаного розпорядження між Зіньківською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі: від 01.11.2018 щодо земельної ділянки загальною площею 9,4284 га (з них 2,9608 пасовища, 6,4676 га сіножаті) з кадастровим номером к.н. :00:017:0300 (нормативно грошова оцінка якої становить 71 455 грн. 29 коп.), що розташована за межами населених пунктів в адміністративних межах Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 10 (десять) років.

Відповідно до Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19, постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року №215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211», рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року, доручення регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій №3/2020 від 13 березня 2020 року, рішення ради суддів України від 17.03.2020 року № 19 встановлено обмеження.

Відповідно до рішення Ради Суддів України від 16.03.2020 року рекомендовано громадянам та іншим учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їх відсутності за наявними в справі матеріалами.

Заслухавши представника позивача, який підтримав позовні вимоги, представника відповідача Зіньківської РДА, який заперечував проти позовних вимог та просив закрити провадження по цивільній справі №530/673/20 в зв"язку із відсутністю предмету спору та дослідивши наявні матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку.

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов"язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

В судовому засіданні було встановлено, що 10.06.2020 року до Зіньківського районного суду Полтавської області із позовною заявою звернулася Миргородська місцева прокуратура Полтавської області в інтересах держави, юридична адреса: м.Миргород, вул.Кашинського, 1, Полтавської області, в інтересах держави в особі, органу повноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Покровська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: с.Покровське, Зіньківського району, Полтавської області до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, юридична адреса: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 40, Полтавської області, ОСОБА_1 , адреса проживання: с.Покровське, Зіньківського районного, Полтавської області про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди землі.

03.10.2018 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) передано розпорядженням в.о. голови Зіньківської районної державної адміністрації Водолаги А.В. від 25.10.2018 №485 земельну ділянку загальною площею 9,4284 га (з них 2,9608 пасовища, 6,4676 га сіножаті) з кадастровим номером (далі к.н.) :00:017:0300, яка знаходиться за межами населених пунктів, в адміністративних межах Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 10 (десять) років.

На підставі вказаного розпорядження між Зіньківською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі: від 01.11.2018 щодо земельної ділянки загальною площею 9,4284 га (з них 2,9608 пасовища, 6,4676 га сіножаті) з кадастровим номером к.н. :00:017:0300 (нормативно грошова оцінка якої становить 71 455 грн. 29 коп.), що розташована за межами населених пунктів в адміністративних межах Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 10 (десять) років.

Право оренди вказаної земельної ділянки зареєстровано у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у якому не зазначаються відомості про власника земельної ділянки.

Вивченням вказаних матеріалів установлено, що розпорядження в.о. голови Зіньківської райдержадміністрації від 25.10.2018 №485 прийнято, а договір оренди землі укладено із порушенням вимог законодавства та перевищенням наданих повноважень (компетенції) розпорядником земель, а тому вони підлягають визнанню недійсними з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про місцеві державні адміністрації» визначено повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій. Статтею 13 вищевказаного закону встановлено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить, окрім іншого, вирішення питань використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Відповідно до ст.ст. 17 Земельного кодексу України 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначено, що районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;

в) індивідуального дачного будівництва.

Окрім того, відповідно до ст. 13 Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради, чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Отже, до повноважень районних державних адміністрацій входить розпорядження земельними ділянками державної власності у випадках, чітко визначених ст.ст. 17, 122 Земельного кодексу України та ст. 13 Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Питання розпорядження земельними ділянками в інших випадках не відноситься до повноваження райдержадміністрацій.

Водночас, встановлено, що вказані земельні ділянки не відносяться до державної власності, а є землями колективної власності, відтак у Зіньківської районної державної адміністрації відсутні повноваження щодо передачі вказаної ділянки у користування. Вказане підтверджується актом перевірки від 22.03.2019 №183-ДК/0320/АП/09/01/-19 дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки з кадастровим номером :00:017:0300 проведеної Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області.

Відповідно до ст. 193 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Згідно інформації Відділу у Зіньківському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 18.05.2020 №85/106 - 20, земельна ділянка з кадастровим номером :00:017:0300, увійшла до державного акту на право колективної власності на землю колишнього КСП «Прапор Леніна», серії ПЛ №11, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №1 від 02.11.1995 року.

Згідно інформації Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 16.08.2019 за №251 земельна ділянка з кадастровими номерами :00:017:0300, не відносяться до невитребуваних земельних часток паїв.

Відповідно до акту перевірки від 22.03.2019 №183-ДК/0320/АП/09/01/-19 дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки з кадастровим номером :00:017:0300 проведеної Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області встановлено, що Зіньківською РДА допущено порушення вимог ст.ст. 17, 122 Земельного кодексу України та ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», оскільки у районних державних адміністрацій відсутні повноваження щодо передачі земель колективної власності.

Вказані обставини в сукупності свідчать про те, що Зіньківською районною державною адміністрацією, всупереч вимог ст.ст. 17, 122 Земельного кодексу України, прийнято незаконне розпорядження та всупереч законодавству укладено договір оренди землі з ОСОБА_1 ..

Також, під час передачі спірної ділянки у користування ОСОБА_1 порушено п. 3.5. Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 536 від 11.10.2011 «Про затвердження Порядку ведення агротехнічного паспорта поля, земельної ділянки», відповідно до якого наявність агрохімічного паспорта поля, земельної ділянки є обов`язковою, зокрема, при передачі земельних ділянок у власність, користування. Усупереч зазначеним нормам Зіньківською районною державною адміністрацією передано земельну ділянку без розроблення її агротехнічного паспорту.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно зі ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються у т.ч. шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Пунктами в, г, ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.ст. 210, 211 Земельного кодексу України визначено, що наслідком укладання угод з порушенням законодавства є визнання такої угоди судом недійсною.

Статтями 203, 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочини не можуть суперечити цивільно-правовому законодавству, не повинні бути спрямовані на порушення інтересів і пошкодження майна держави, територіальної громади, незаконним заволодінням ним, а тому, при таких обставинах заступник керівника Миргородської місцевої прокуратури у позовній заяві просить визнати недійсними розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації як таке, що винесене з порушенням вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Крім того, вказане розпорядження стало підставою для укладення між Зіньківською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 вищевказаного договору оренди землі.

Усунення порушень закону у даному випадку можливе лише шляхом визнання недійсним розпорядження в.о. голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавськой області та визнання недійсним договору оренди землі відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України,ст. 20 Господарського кодексу України ст. 152, 210, 211 Земельного кодексу України.

Статтею 216 ЦК України закріплено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України наслідки визнання недійсним правочину виключають продовження дії договору, який визнаний недійсним.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пред`явлення даного позову обумовлено порушенням державних та громадських інтересів, оскільки надання у користування земельних ділянок органом виконавчої влади, який відповідно до законодавства немає відповідних повноважень, суперечить основним засадам земельного законодавства, яке наголошує на тому, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Крім того, позовна заява про передачу земельної ділянки із незаконного користування належному власнику безумовно становить суспільний інтерес.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції з прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права користування майном шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право користування особи майном повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право користування особи майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право особи на користування майном, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Водночас ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

В даному випадку, з огляду на характер спірних правовідносин, наявність протиправної поведінки Відповідача-1 вважаю, що не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право користування землею ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право користування землею набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Прийняття рішення про передачу земель у користування не уповноваженим органом, без дотримання встановленої Законом процедури, достовірно знаючи про те, що з 01.01.2019 повноваження власника і розпорядника цих земель передаються згідно із Законом органам місцевого самоврядування позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності.

В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання незаконної передачі земельних ділянок в користування, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, землі - національного багатства України. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Повернення спірної земельної ділянки із користування ОСОБА_1 відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі Господарського кодексу та Земельного кодексу України в зв`язку з порушенням низки вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеві державні адміністрації», які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства і проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що передача вказаних земельних ділянок є незаконною, а тому землі передані у користування з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність Відповідача-2 під час набуття права користування на земельну ділянку під обґрунтований сумнів.

Окрім того, суспільний інтерес, який полягає у поверненні у розпорядження органу місцевого самоврядування земельної ділянки площею 9,4284 га, є умовою для забезпечення рівності можливостей всіх суб`єктів набути право оренди земельних ділянок на конкурентних засадах, явно переважає приватний інтерес у використанні таких земель ОСОБА_1 ..

Вказана правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частиною 6 зазначеної статті визначено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема, звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках:

(1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства.

Як закріплено у ст. ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

У ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, відповідно до вищевказаних приписів Український народ як власник спірного об`єкта (земельної ділянки) на час виникнення спірних правовідносин делегує повноваження щодо здійснення права власності від імені Українського народу, в їх інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто, воля Українського народу як власника може виражатися лише в таких діях органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави та територіальних громад.

Здійснення Зіньківською районною державною адміністрацією права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі з боку держави.

Таку правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, а також упостановах Верховного Суду України від 02.11.2016 у справі №6-2161цс16 (522/10652/15-ц), від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15.

Вказане свідчить про беззаперечну наявність інтересу держави по відношенню до законності передачі в користування та безпосереднього використання землі. Недотримання ж встановленої процедури набуття права користування на землю суперечить державному, а як наслідок і суспільному інтересу.

Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на ст. ст. 1, 3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно з п. 21 Перехідних положень Земельного кодексу України (зміни внесено згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» від 10.07.2018, які набрали чинності 01.01.2019) установлено, що з дня набрання чинності вказаним Законом землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Відповідно до вказаного Закону Покровська сільська рада Зіньківського району Полтавської області є власником спірної земельної ділянки, а відтак має право на звернення до суду щодо визнання недійсними розпоряджень Зіньківської районної державної адміністрації, договорів оренди землі, які прийнято та укладено із перевищенням наданих законом повноважень та які порушують інтереси держави. Окрім того, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №209489342 від 19.05.2020 Покровська сільська рада Зіньківського району Полтавської області зареєструвала право комунальної власності на земельну ділянку з к.н. :00:017:0300. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Таким чином, фактично орган місцевого самоврядування як власник земельних ділянок на даний час позбавлений можливості вільно ними розпоряджатися, у тому числі шляхом продажу прав оренди на аукціоні. Прокурори та їх заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організації незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верхового Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17). У даному випадку інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відноситься до їх компетенції, а також захист прав і свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлено не виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (постанова Верховного суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18). Окрім того, відповідно до листа Покровської сільськрї ради Зіньківського району Полтавської області вбачається, що у сільської ради не передбачено фінансування на сплату судового збору, а тому відсутня можливість звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що орган місцевого самоврядування не здійснює належний захист порушених інтересів держави заступник керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області подає даний позов в інтересах Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Звернення прокурора до суду у цій справі спрямовано на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення земельних ділянок, які незаконно вибули із власності держави. В зв"язку з цим представник позивача просив суд визнати недійсним розпорядження виконуючого обов`язки голови Зіньківської районної державної адміністрації від 25.10.2018 №485 «Про передачу в оренду земельної ділянки ОСОБА_1 , інд. код НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 та визнати недійсним укладений договір оренди землімі ж Зіньківською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 , інд. код НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 : від 01.11.2018 щодо земельної ділянки загальною площею 9,4284 га (з них 2,9608 пасовища, 6,4676 га сіножаті) з кадастровим номером к.н. :00:017:0300, що розташована за межами населених пунктів в адміністративних межах Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 10 (десять) років. Зобов`язати ОСОБА_1 , інд. код НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 передати Покровській сільській раді Зіньківського району Полтавської області земельну ділянку загальною площею 9,4284 га (з них 2,9608 пасовища, 6,4676 га сіножаті) з кадастровим номером к.н. :00:017:0300, що розташована за межами населених пунктів в адміністративних межах Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Полтавської області (м. Полтава, вул. 1100 - річчя Полтави, 7, р/р UA0006160, банк ДКСУ м. Київ, код ЄРДПОУ 02910060) понесені витрати на сплату судового збору.Відповідно до Розпорядження голови Районної державної адміністрації №130 від 13.07.2020 року вказано про втрату чинності розпорядження голови райдержадміністрації №485 від 25.10.2018 рокеу « Про передачу в оренду земельної ділянки» на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с.50). Згідно з копією угоди від 28.08.2020 року про розірвання договору оренди землі зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав № б/н від 27.11.2018 року вказано, що к еруючись ст. 141 Земельного Кодексу України, ст. 31 Закону України «Про оренду землі», п.3 розпорядження голови Зіньківської райдержадміністрації від 25.10.2018 року №485, п. 35 договору оренди землі /набуто право власності Покровською сільською радою/, у зв`язку з тим, що Сторони досягли взаємної згоди і вирішили припинити і розірвати договір оренди землі зареєстрований в Державному реєстрі речових прав № б/н від 27.11.2018 року. Орендар передає а Орендодавець приймає земельну ділянку загальною площею 9,4284 га. в тому числі пасовища 2.9608 га, сіножаті 6.4676 га, кадастровий номер: :00:017:0300. Земельна ділянка передається в стані придатному для подальшого використання за цільовим призначенням. Обов`язки сторін по даному договору оренди землі припиняються з 28.08.2020 року. Борг за оренду земельної ділянки відсутній. Дана угода починає діяти з моменту підписання її сторонами та набирає чинності з моменту проведення державної реєстрації, складена у трьох примірниках, які мають однакову юридичну силу. ( а.с.57). Згідно копії інформації наданої Покровською сільською радою Зіньківського району Полтавської області Зіньківській районній державній адміністрації за вих №232 від 28.08.2020 року вказано, що на Ваш лист від 27.08.2020 року № 01-48/139 повідомляють про те, що заборгованості з орендної плати за земельну ділянку загальною площею 9,4284 га. з кадастровим номером :00:017:0300, яка перебувала в громадянина ОСОБА_1 немає (а.с.55). Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Як встановлено в судовому засідані та не заперечується представником позивача, що 28.08.2020 року відповідачем Зіньківською РДА розірвано договір оренди землі зареєстрований в Державному реєстрі речових прав № б/н від 27.11.2018 року загальною площею 9,4284 га. в тому числі пасовища 2.9608 га, сіножаті 6.4676 га, кадастровий номер: :00:017:0300 вже після звернення позивача в суд з позовом. Сплачені кошти за оренду землі. Враховуючи викладене, а саме розірвано на момент розгляду справи 30.09.2020 рокудоговір оренди землі зареєстрований в Державному реєстрі речових прав № б/н від 27.11.2018 року загальною площею 9,4284 га. кадастровий номер: :00:017:0300, відсутність у відповідача заборгованості, земельна ділянка знаходиться не у ОСОБА_1 та Зіньківської РДА, яка була предметом спору по даній справі, суд уважає за можливе закрити провадження у справі.

Із заяви представника позивача та клопотання представника відповідача вбачається, що відповідач розірвав на момент розгляду справи договір оренди землі зареєстрований в Державному реєстрі речових прав № б/н від 27.11.2018 року загальною площею 9,4284 га, кадастровий номер: :00:017:0300, заборгованість по орендній платі відсутня.

З огляду на те, що предмет спору відсутній, суд приходить до висновку, що провадження у справі слід закрити.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року вказано, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі:

1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом;

2) повернення заяви або скарги;

3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі;

4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням);

5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Частина перша статті 7 в редакції Закону № 484-VIII від 22.05.2015\

2. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

3. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Статтю 7 доповнено новою частиною згідно із Законом № 2147-VIII від 03.10.2017\

4. У разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Статтю 7 доповнено новою частиною згідно із Законом № 2147-VIII від 03.10.2017\

5. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Для визначення того, яка норма підлягає застосуванню, слід застосовувати частину другу статті 4 ЦК, що закріплює пріоритет норм ЦК над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався як Конституційним Судом України (рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 у справі № 6-59цс13, постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 у справі № 6-2023цс15). Закон «Про судовий збір» не міг встановлювати інші правила, аніж передбачено ЦК України, в силу приписів статті 4.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

При зверненні в суд позивач сплатив судовий збір у розмірі 4204,00 гривні.

Судом встановлено, що договір оренди землі, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав № б/н від 27.11.2018 року, земельна ділянка загальною площею 9,4284 га. кадастровий номер: :00:017:0300 розірвано вже після звернення позивачем в суд з позовом.

У такому випадку, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 4204,00 гривень судового збору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №301/1894/17 витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання юридичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з платіжного доручення №91 від 01.06.2020 року Прокуратура Полтавської області при зверненні з позовною заявою до суду сплачено судовий збір у розмірі 0,4розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 4204,00 грн., позов подано у 2020 році (а. с.32).

Таким чином, документально підтверджена сума судових витрат, які позивач поніс в зв`язку з розглядом цієї справи становить 4204,00 грн., які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Відповідно до ч.3 ст. 142 ЦПК України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Керуючись ст.133,141, ч. 3 ст.142, ст.255, 258, 260 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у цивільній справі №530/673/20 за позовною заявою Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави, юридична адреса: м.Миргород, вул.Кашинського, 1, Полтавської області, в інтересах держави в особі, органу повноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Покровська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: с.Покровське, Зіньківського району, Полтавської області до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, юридична адреса: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 40, Полтавської області, ОСОБА_1 , адреса проживання: с.Покровське, Зіньківського районного, Полтавської області про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди землі.

Стягнути солідарно з відповідачів: Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, юридична адреса: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 40, Полтавської області, ОСОБА_1 , адреса проживання: с.Покровське, Зіньківського районного, Полтавської областіна користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100 - річчя Полтави, 7, р/р UA0006160, банк ДКСУ м. Київ, код ЄРДПОУ 02910060) понесені витрати на сплату судового збору в сумі 4204,00 (чотири тисячі двісті чотири) гривні, 00 копійок.

Ухвала може бути оскаржена на протязі п"ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко