ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1212/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з сімейних відносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Якуші Н.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про зміну порядку спілкування з дитиною,

В С Т А Н О В И В :

Позивач 06 червня 2019 року звернулася до суду з позовом, в якому просила змінити встановлений за рішенням Київського районного суду м. Харкова порядок участі батька дитини відповідача ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити наступний порядок участі батька - без присутності матері, визначивши наступний час: перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09.00 год. до 19.00 год. за місцем реєстрації батька.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 05 листопада 2011 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтво про народження. 14 червня 2017 року Київським районним судом м. Харкова шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею. У листопаді 2017 року відповідач звернувся до суду з позовом про встановлення порядку спілкування дитини з батьком, який проживає окремо. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Встановлено наступний порядок участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 - без присутності матері, визначивши наступний час: перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09.00 год. до 19.00 год. за місцем реєстрації або проживання батька; 20 календарних днів впродовж літнього періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком; 15 календарних днів впродовж зимового періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком. Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2018 року мотивувальну та резолютивну частини рішення суду від 24 травня 2018 року після слів перша, третя субота та неділя місяця з 09.00 год. до 19.00 год. доповнено наступним: «включаючи нічні години з 19.00 год. до 09.00 год. неділі». Відповідач протягом 2018-2019 р.р. зустрічався з сином, забирав дитину на кілька днів за своїм місцем реєстрації в м. Харкові та проживання в м. Києві. Однак, зазначила, що відповідач порушує графік зустрічей з дитиною. Так, 07 липня 2018 року вона була змушена звернутись з заявою до Київського ВП ГУ НП в Х/о у зв`язку з тим, що відповідач відмовлявся віддати сина та відмовлявся викликати сину лікаря. При цьому, звертала увагу суду, що на початок 2019 року сину встановлені захворювання мозку. Зазначила, що відповідач на теперішній час проживає в м. Києві, винаймає житло разом з дружиною та трьома дітьми. Третя дитина в родині відповідача народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відповідно потребує підвищеної уваги, догляду, турботи, а надати увагу їх сину ОСОБА_3 у батька не має можливості. Також зазначила, що після тривалого відвідування батька у їх сина загострюються хвороби, починаються психічні розлади, напади хвороби, внаслідок чого він вимушений постійно приймати ліки, відвідувати лікаря та психолога. У своєму позові зазначала, що відповідач іноді зі своєю дружиною та дітьми приїздить до м. Харкова та бере сина на декілька днів до своєї квартири в АДРЕСА_1 , загальною площею 36 кв.м. Тобто, звертала увагу суду, що в одній маленькій кімнаті їх син вимушений ночувати з двома дорослими, двома дітьми та у їх сина не має місця для особистого простору, спального місця та інших умов для повноцінного перебування. Вказала, що вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням вибирати інші місця для зустрічі з дитиною та відмовитись на час лікування сина від зустрічей з дитиною за місцем проживання батька з великою новою родиною, але відповідач відмовляється, навіть знаючи про захворювання. Крім того, з моменту народження їх сина дитиною займається вона, всі візити до лікаря та щеплення завжди здійснюються нею, а батько за 7 років проживав з дитиною максимум 2-2,5 років і тому відрив на декілька днів від матері для малолітньої дитини з неврологічними особливостями є на її переконання травматичним.

Через канцелярію суду відповідач 01.07.2019 надав відзив на позовну заяву відповідно до якого зазначив, що на час подання позову діє законне судове рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.06.2018 по справі №640/17780/17 з того самого предмету спору та між тими самими особами. Позивачка не надала доказів настання обставин, внаслідок яких, діючи в найкращих інтересах дитини необхідно змінити порядок спілкування батька з дитиною, встановлений рішеннями попередніх судів. Підстави, на які вона посилається в своїй позовній заяві є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначив, що дійсно проживає у м. Києві, однак він жодного разу не забирав дитину до себе за місцем проживання до іншого місця. Інформація про те, що він відмовлявся віддавати дитину та викликати сину лікаря 07.07.2018 є неправдивою. 07 липня 2018 року він мав зустріч з сином за судовим графіком і не встигав повернути дитину у призначений час, запізнився на декілька хвилин, про своє запізнення повідомивши по телефону позивача заздалегідь. Вона використала це попередження та про його приїзду позивачка повідомила, що викликала поліцію. Дитина на той час не була хвора та не потребувала лікарської допомоги. Дитина була передана позивачці в присутності свідка ОСОБА_5 , який був поруч. Зазначив, що позивач грубо відібрала сина з рук та викинула з машини іграшки, що були подаровані дитині бабусею та дідусем та заявила дитині, що викликала поліцію та батька заберуть. Вказав, що така поведінка спровокувала дитячу істерику та сльози. Крім того, в березні 2019 року позивач разом з дитиною виїхала до Російської Федерації на канікули, а 03 квітня 2019 року дитина повернулась в Україну без матері. Позивач з невідомих причин залишилась в РФ ще до 20 квітня 2019 року. Зазначив, що він пропонував забрати сина до себе в м. Київ, але позивачка заперечувала. Він в цей час приїздив до м. Харкова, зустрічався з шкільними вчителями дитини, організовував трансфер дитини з дому до школи разом з усіма дітьми, вирішував інші питання стосовно налагодження побуту сина з бабусею, його навчання, спілкування з однолітками. Дитина захворіла 20.04.2019 року після відвідування психолога, він повідомив про це позивача по телефону. 21 квітня 2019 року позивач приїхала з РФ та забрала сина до себе. Зазначив, що він пропонував свою допомогу та вона передала перелік ліків, які необхідно було придбати, що він зробив та передав їй. Таким чином позивач протягом майже місяця не бачила дитину та не проживала з ним. Також, недостовірною інформацією є й те, що перебування ОСОБА_3 в його родині в м. Києві якимось чином впливає на його емоційний та фізичний стан. Зазначив, що у його сина є окреме спальне місце в квартирі в м. Харкові та всі умови для його проживання, що неодноразово підтверджувалося Актами огляду місця проживання дитини ДССД ХМР. Крім того, позивач навмисно вивозить дитину до Російської Федерації саме в дні зимових канікул, саме тоді, коли він за рішенням суду має право на спілкування з дитиною для відпочинку. Зазначив, що діючи в інтересах дитини він постійно пропонував позивачу допомогу, участь для проведення диспансеризації дитини, гроші, пропонував придбати поліс медичного страхування, організувати та оплатити відпочинок дитини та інше, але на всі пропозиції отримував відмову.

Представник відповідача ОСОБА_6 у письмових поясненнях зазначив, що надані позивачем докази щодо наявності захворювань ОСОБА_3 спростовуються проведеним комплексом медичних досліджень за ініціативою відповідача ОСОБА_2 від 10.07.2019 та 15.07.2019 у консультативно-діагностичній поліклініці НДСЛ «Охматдит». Вказав, що під час його зустрічей з сином відповідач перебуває без сім`ї, йому приділяється максимальна кількість уваги, тепла та піклування, забезпечуються найоптимальніші умови для розвитку та зростання. Крім того, їх син спілкується з дружиною відповідача та іншими дітьми, між ними склалися теплі, довірливі стосунки.

У письмових поясненнях директор Департаменту служб у справах дітей зазначено, що Департамент не підтримує позовні вимоги ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 150, 153, 157, 159 СК України батьки зобов`язані та мають право виховувати дитину, дитина та батьки мають право на безпосереднє спілкування між собою. Департамент вважає, що встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.05.2018 та встановлений додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.06.2018 порядок участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні малолітнього сина відповідає інтересам дитини. У долученому до справи письмовому висновку щодо розв`язання спору зазначено, що питання доцільності зміни порядку участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, за участі батьків дитини, які надали свої пояснення. Членами комісії були вивчені надані матір`ю та батьком медичні документи. За результатами психологічного тестування малолітнього ОСОБА_3 у нього виявлено однакове емоційне ставлення до батьків та з`ясовано, що дитина потребує у стабільності та передбачуваності. Дані обстеження свідчать про протестні форми поведінки, як спосіб маніпулювання, привернення уваги та емоційні втоми на фоні визначення батьками хто з них більш важливий для дитини. Враховуючи вік дитини, пояснення батьків дитини, надані документи та рекомендації Комісії, а також право дитини на безпосереднє спілкування з батьком, керуючись ст. 19, 153, 158 СК України, в інтересах дитини Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважав за недоцільне змінювати порядок спілкування та участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про зміну порядку спілкування з дитиною.

Не погоджуючись з рішення суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено судом за неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказала, що судом першої інстанції не було перевірено, чи створює відповідач належні умови для перебування у нього їх дитини.

Послалась на те, що зміна порядку участі батька у вихованні їх сина зумовлена погіршенням стану здоров`я останнього.

Зауважила, що відповідач постійно подає неправдиві заяви до органів поліції та органів опіки з приводу чинення нею перешкод у спілкуванні з дитиною.

Вказала, що 05.07.2019 відповідач забрав сина та відмовлявся повертати внаслідок чого позивач була вимушена звернутись до поліції.

Послалась на порушення графіку спілкування з дитиною батьком та невиконання ним обов`язку щодо утримання дитини.

ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідач вважає, що саме проживання їх сина з позивачем призвело до погіршення стану його здоров`я.

Зазначив, що не підтверджене доказами та не обґрунтоване посилання позивача на те, що з огляду на зміну складу родини відповідача у нього не буде можливості приділяти достатньо уваги їх спільному синові. Як не підтверджено негативний вплив сім`ї відповідача на стан їх спільної дитини.

Послався на те, що Актами органів опіки спростовуються посилання позивача на те, що ним не створено належних умов для перебування сина за місцем його мешкання.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Від учасників справи 17.03.2020 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 34, 36 т. 2).

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про розгляд справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якоюсуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що належних та допустимих доказів того, що доказів про будь-який взаємозв`язок між загостренням хвороб у дитині та його спілкуванням із батьком - суду не надано. Долучена до матеріалів справи медична документація щодо стану здоров`я малолітнього сина ОСОБА_3 лише доводить, що дитина знаходиться під наглядом лікарів з приводу встановлених у нього діагнозів. Суд послався на те, що з висновку психологічного обстеження малолітнього ОСОБА_3 , яке було проведено з метою виявлення психолого-емоційного стану дитини, вбачається, що малолітній ОСОБА_3 переживає з приводу конфлікту батьків, конфлікт викликає у дитини побоювання за свою безпеку, спричинив емоційну невпевненість (а.с.197-198). Вказані висновки на переконання суду не доводять негативний вплив від спілкування дитини з батьком, та вказають на джерело погіршення емоційного стану дитини - існуючий конфлікти між батьками, їх непорозуміння та намагання кожного з них бути більш значущим для дитини. З цих підстав суд за необґрунтованістю відхилив доводи позивача щодо погіршення стану здоров`я дитини через негативне відношення батька. Суд на підставі медичною документацією та відповідями лікарських установ, долучених відповідачем до матеріалів справи вважав встановленим, що відповідач також піклується про стан здоров`я дитини (а.с. 99, 141-154).

Так само суд не вважав беззаперечними доказами для зміни порядку спілкування та участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина відомості щодо розгляду скарг позивача на дії відповідача до правоохоронних органів щодо порушення відповідачем графіку спілкування з дитиною. Так, судом встановлено, що між сторонами у справі дійсно існує конфліктна ситуація з приводу виховання їх спільної дитини, яка в разі виникнення для обох сторін підстав для скарг та звернень трансформується у активні дії кожного з них з метою фіксування порушень встановленого судом порядку зустрічей дитини із батьком. На переконання суду, такі дії батьків є лише наслідком того, що вони не можуть досягти між собою порозуміння, та не містять у собі умислу спричинити шкоду безпосередньо дитині.

Суд погодився із висновком органу опіки та піклування про недоцільність зміни порядку спілкування та участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина, вважаю його ґрунтовним, оскільки він містить не лише посилання на пояснення батьків та вивчення наданих ними документів, а включає у себе результати психологічного тестування дитини з метою з`ясування емоційного стану хлопчика та відношення до кожного з батьків (а.с.187-188).

Суд також вважав, що позивач не навела в судовому засіданні відповідних обставин та дійсної необхідної мети зміни порядку спілкування та участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 150 СК України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Як передбачено ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України:

1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.11.2001 по 14.06.2017.

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.11).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2017 року у справі № 640/5893/17 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05.11.2011 Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №2129. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_1 » (а.с.22).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року у справі № 640/17780/17 встановлено наступний порядок участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 - без присутності матері, визначивши наступний час: перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09.00 год. до 19.00 год. за місцем реєстрації або проживання батька; 20 календарних днів впродовж літнього періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком; 15 календарних днів впродовж зимового періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком (а.с. 18-20).

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2018 року мотивувальну та резолютивну частини рішення суду від 24 травня 2018 року після слів перша, третя субота та неділя місяця з 09.00 год. до 19.00 год. доповнено наступним: «включаючи нічні години з 19.00 год. до 09.00 год. неділі» (а.с.21).

Зазначені рішення суду набули законної сили і тому відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України є обов`язковими.

Виходячи з наведених обставин справи, які сторонами не оспорюються суд правильно звернув увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року (заява № 39948/06), пункт 49 рішення у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04 ).

Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її вже сталих зв`язків із обома з батьків, крім випадків, коли батьки виявляється особливо непридатними та погіршують психологічний та емоційний стан дитини, її стан здоров`я; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09).

У світлі згаданих конвенційних гарантій права на повагу до приватного і сімейного життя суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач в судовому засіданні не довела законну мету, яку вона прагне досягнути зміною встановленого порядку участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні дитини, що зменшення часу побачень відповідача із власною дитиною позитивно може на краще змінити існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини. Тому у даному випадку зменшення спілкування з батьком дійсно не в інтересах дитини і у світлі обставин цієї справи буде непропорційним втручанням у захищене ст. 8 Конвенції право на повагу до приватного і сімейного життя.

Колегія суддів за недоведеністю відхиляє доводи позивача про те, що після тривалого перебування з батьком у їх сина загострюються хвороби, починаються психічні розлади, напади хвороби, внаслідок чого він вимушений постійно приймати ліки, відвідувати лікаря та психолога, як недоведені.

Судом першої інстанції вірно надано оцінку представленим доказам та встановлено, що долучена до матеріалів справи медична документація щодо стану здоров`я малолітнього ОСОБА_3 лише доводить, що дитина знаходиться під наглядом лікарів з приводу встановлених у нього діагнозів.

Щодо висновку психологічного обстеження малолітнього ОСОБА_3 , яке було проведено з метою виявлення психолого-емоційного стану дитини, то районним судом було вірно встановлено, що відповідно до зазначених висновків вбачається, що малолітній ОСОБА_3 переживає з приводу конфлікту батьків, що викликає у дитини побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість (а. с. 197-198). Вказані висновки на переконання суду не доводять негативний вплив від спілкування дитини з батьком, навпаки, вони вказують на емоційне погіршення стану дитини саме через конфлікти між батьками, їх непорозуміння та намагання кожного з них бути більш значущим для дитини.

Обґрунтованим є і висновок суду щодо того, що відповідач піклується про стан здоров`я дитини, про це підтверджується медичною документацією та відповідями лікарських установ, долучених відповідачем до матеріалів справи (а. с. 99, 141-154).

Звернення учасників справи до правоохоронних органів як доказ необхідності зміни порядку спілкування з дитиною колегія суддів також оцінює критично, оскільки такі обставини лише свідчать про те, що між сторонами наявний особистий конфлікт, та не свідчить про негативне ставлення батька до обов`язків щодо виховання дитини.

Районним судом було правильно враховано Висновок Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 571 від 11.09.2019, яким встановлено недоцільність зміни порядку спілкування та участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина.

Зазначений висновок містить не лише посилання на пояснення батьків та вивчення наданих ними документів, а включає у себе результати психологічного тестування дитини з метою з`ясування емоційного стану хлопчика та відношення до кожного з батьків (т. 1 а. с. 187-188).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції відповідно до норми ст. 89 ЦК України всебічно дослідив сімейну ситуацію та фактори, які впливають на зміну порядку участі батька у вихованні дитини з точки зору фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру впливу на дитину, пропорційно і обґрунтовано оцінив відповідні інтереси кожної сторони, та в цьому контексті правильно враховував найкращі інтереси дитини.

В матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні у розумінні ст. 76 ЦПК України докази про те, що відповідач діє на шкоду інтересам дитини та всупереч вже визначеного судом порядку участі відповідача, що потребує зменшенню його участі у вихованні дитини, та що зміна порядку спілкування батька з дитиною буде мати позитивні наслідки для останнього.

Позивачка не спростувала належним чином згадані вище висновки органу опіки та піклування, які належним чином обґрунтовані, про недоцільність зміни вже існуючого порядку спілкування, що негативні наслідки для дитини у першу чергу має конфлікт між батьками - сторонами по справі, який на думку колегії суддів має вирішуватися не за рахунок розглянутого судом позову та без маніпулювання інтересами дитини на користь одного з батьків.

Таким чином, позивачем відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено, що наявні обставини, які б свідчили про необхідність зміни порядку участі батька у вихованні дитини, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23 березня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.