Номер провадження: 22-ц/813/4478/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/10405/17

Номер провадження: 22-ц/813/4478/20

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участі секретаря судового засідання - Ющак А.Ю.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - Одеський Національний медичний університет,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеського Національного медичного університету про відшкодування матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Домусчі Л.В. о 13 годині 34 хвилині 21 березня 2019 року, повний текст рішення складено 30 березня 2019 року,

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищенаведеним позовом в якому просить стягнути на її користь з Одеського Національного медичного університету оплату комплектуючих для тотального ендопротезування кульшового суглобу (без цементний титан/метал 36 мм) виробництва фірми ZIMMER (США, Швейцарія) у розмірі - 118 800, 00 грн..

Вищевказаний позов обґрунтовано тим, що 28.01.2014 року позивачка відчула незначний поштовх у ліву ногу, знаходячись на трамвайній зупинці. 30 січня 2014 року вона звернулась до Університетської клініки №1 ОНМУ зі скаргами на загальну слабкість, сильний біль зовнішньої поверхні лівої стопи, головний біль, підвищення артеріального тиску, була оглянута лікарями кардіологічного відділення і госпіталізована, знаходилась на лікуванні в кардіологічному відділенні з 30.01.2014 року по 14.02.2014 року по вул. Пастера, 9, у м. Одеса.

31.01.2014 року позивачці було зроблено рентгенограму двох кульшових суглобів та згідно висновку лікаря-рентгенолога ОСОБА_2 03.02.2014 року був поставлено діагноз: гіпертонічна хвороба, ІБС, загострення лівостороннього радікуленоврита, виражений больовий сіндром, мишечно-тонічні зміни із порушенням функції ходьби. Варікозна хвороба лівої та правої ноги.

Вказувала, що вона двічі (03.02.2014 року та 19.02.2014 року) була оглянута хірургом ОСОБА_3 , діагноз: варикозна хвороба лівої та правої ноги, ретикулярний варікоз, хронічна венозна недостатність. Її двічі направляли на допплерографію обох ніг, яку позивачка зробила 03.02.2014 року та 19.02.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Вона була оглянута доцентом кафедри ПВХ та терапії ОСОБА_8 07.02.2014 року, діагноз: остеохондроз хребта із ураженням попереково-кресцової області, позивачкою було зроблено 10.02.2014 року МРТ. Весь цей час знаходження в клініці вона скаржилась на інтенсивні болі в області лівої стопи, які не знімались ліками і кожен день посилювалися.

Вказала, що згідно з консультативним висновком від 04.11.2016 року лікаря-рентгенолога ОСОБА_22. виявлено зліва «зону перестройки костной ткани от перенапряжения, или неполного компрессионного перелома шейки бедренной кости». 14.02.2014 року вона була оглянута травматологом - доцентом ОСОБА_6 , - діагноз, мовою оригіналу: «последствия ушиба области левого тазобедренного сустава, с выраженным болевым синдромом».

У зв`язку з погіршенням стану (посиленням болю) з 17.02.2014 року по 21.02.2014 року вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в ревматологічному відділенні. Огляд проводився лікарями ОСОБА_21. , ОСОБА_8. і ОСОБА_9 .. Лікування - обезболювання.

У зв`язку з посиленням болю і неефективністю лікування 20.02.2014 року позивачка особисто звернулась до начмеда ОСОБА_10 із проханням відпустити її до невропатолога 10 ГКЛ. Після огляду її заввіділенням - ОСОБА_11 негайно направлено на КТ кісток тазу (м. Одеса вул. Матиновського, 61 ГКЛ № 10), де було виявлено, мовою оригіналу: «перелом шейки левой бедренной кости с расхождением отломков по длине и ширине. Лизис части шейки бедренной кости».

Зазначила, що коли вона отримала КТ, звернулась до завідуючого травматологічного відділення 11-ої КБ ОСОБА_12 , який запропонував їй по швидкій допомозі, прибути до відділення 21.02.2014 року. На ношах її повернули до Університетської клініки № 1, де вона надала висновки КТ.

З 21.02.2014 року по 28.02.2014 року вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в 1-му травматологічному відділенню МКБ - 11 з діагнозом, мовою оригіналу: «перелом шейки левого бедра», де отримала симптоматичне лікування та їй рекомендовано ендопротезування лівого кульшового суглобу. Проведення лікування у вигляді Металлоостеосинтезу шейки стегнового суглобу спонгіозними вінтами провести було неможливо, тому що був втрачений час для такого лікування.

Таким чином, на думку позивачки, хибний діагноз та неправильне лікування призвели до асептичного некрозу головки і частини шейки стегнового суглобу, у зв`язку з чим позивачці було рекомендовано виключно тотальне ендопротезування тазостегнового суглобу (заміна тазостегнового суглобу на протез). Вважає, що саме через лікарську помилку, недбале ставлення лікарів Університетської клініки №1 ОНМУ вона стала інвалідом II групи, що підтверджується посвідчення інваліда. Враховуючи її вік, позивачці рекомендовано безцементний ендопротез, вартість, якого складає - 118 800 грн.. Пенсія позивачки складає - 3 600 грн., зробити операцію за свій рахунок вона не може, а остання їй вкрай необхідна у зв`язку з тим, що вона не може ходити, пересувається за допомогою ходунків, позбавлена нормального способу життя, у зв`язку з сильними болями в нозі, постійно приймає знеболювальні пігулки.

З посиланням на положення статтей 1166, 1172, 1195, 1202 ЦК України ОСОБА_1 просить задовольнити вищевказані вимоги позову (а. с. 1 - 4).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача не визнає позовні вимоги, просить відмовити у їх задоволенні. Посилається на те, що позивачка вказує неправдиві дані, факти та обставини, зокрема, вона по-різному викладає інформацію щодо свого зіткнення із маршрутним таксі (щодо дати такого зіткнення); позивачка не вказує на свою недбалість і на те, що вона після виписки із кардіологічного відділення МКЛ№9 з задовільним станом та нормальним тиском, без скарг на самопочуття, про що свідчить огляди лікарів та аналізи, прибула до дому і скоріше за все, не дотримувалась рекомендацій лікарів та режиму рухомої активності. Після госпіталізації до ревматологічного відділення пацієнтка продовжила ігнорувати рекомендації лікарів, не надавала правдивої інформації стосовно або ДТП або поштовху у ліву ногу, або поштовху у тазову частину, не виконувала приписи лікарів, а саме - самостійно добиралась до іншої лікарні з невідомих причин на громадському транспорті, самовільно зверталась до інших лікарів знаходячись на стаціонарному лікуванні, також самостійно прийняла рішення про переведення до іншої лікарні. Вказує, що жодних скарг до лікарів ОНМУ не було не після лікування, не в період лікування. Після лікування позивачка ще майже рік працювала в ОНМУ на кафедрі пропедевтики внутрішніх хвороб. 31.08.2015 року була звільнена з посади доцента на підставі закінчення строку трудового договору, після чого подала позов до суду про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, який судами першої та апеляційної інстанцій задоволено не було. Вказує на те, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню (а. с. 98 - 100).

В судовому засіданні суду першої інстанції 21.03.2019 року представник позивачки та ОСОБА_1 особисто підтримали доводи та вимогии позову.

Представники відповідача в судове засідання суду першої інстанції, призначене на 21.03.2020 року, не з`явились. Про розгляд справи були повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявний відзив на позов представника відповідача, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2019 року в задоволені вищезазначеного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій лікарів КУ «МКЛ №9 ім. професора О.І. Мінакова» та неправильного діагнозу і лікування, наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою працівників лікарні та встановленням позивачці другої групи інвалідності, а також вини відповідача у заподіянні шкоди здоров`ю ОСОБА_1 (а. с. 149 - 158).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2019 року. Ухвалити нове судове рішення, яким вищевказані позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на недотримання розумних строків щодо розгляду даної справи судом першої інстанції. Посилається на помилково встановлений факт судом першої інстанції про те, що знаходячись на трамвайній зупинці позивачка була травмована від`їжджаючою маршруткою. Зазначає про незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, які підлягають застосуванню у даній справі. Інші доводи апеляційної скарги є відображенням доводів викладених у вищенаведеній позовній заяві.

У письмових поясненнях, які надійшли до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 вказує на те, що судом першої інстанції було помилково покладено тягар доведення обґрунтованості вимог позову, оскільки відповідно до частини 2 статті 1166 ЦК України у справах про завдання шкоди діє презумпція вини відповідача, тобто позивач має надати суду лише докази наявності шкоди, а докази спростування своєї вини має надати відповідач. Зазначає про те, що інвалідність позивачки є наслідком трудового каліцтва у розумінні статті 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні підтримали викладені в апеляційній скарзі та письмових поясненнях до неї доводи та вимоги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв, клопотань не надали. Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надійшло.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників, які не зьявилися у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавлши пояснненя осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за відсутності належних, допустимих доказів заподіяння шкоди відповідачем позивачці. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 15, 16, 22, 1166 ЦК України, ст. 26 ЗУ «Про пенсійне забезпечення») та процесуального (ст. ст. 12, 78, 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З 30.01.2014 року по 14.02.2014 року позивачка ОСОБА_1 , 1947 року народження, працювала доцентом кафедри пропедевтики внутрішніх хвороб та терапії ОНМУ, перебувала на лікуванні в кардіологічному відділенні КУ «Міської клінічної лікарні №9» із діагнозом: Гіпертонічна хвороба II ст. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. СН - 1 ст..

Згідно первинного огляду ОСОБА_1 лікарями: - зав. відділення ОСОБА_13 та лікуючим лікарем ОСОБА_14 , в кардіологічному відділенні від 30.01.2014 року (а. с. 44 - 46) встановлено: що скаргами позивачки про надходженні були: інтенсивна головна біль, нудота, загальна слабкість, біль в області лівого тазостегнового суглобу, скаржилась на обмежену рухливість стегна. Також при огляді скаржилась на біль в попереково-крижовому відділі хребта.

За наслідками огляду позивачки лікарями було визначено наступний попередній діагноз: Гіпертонічна хвороба II ст., гіпертензивну серце, змішана дисліпідемія, церебральний атеросклероз, розповсюджений остеохондроз, неврит стегнового нерву, варикозна хвороба лівої та правої нижніх кінцівок.

План обстеження був встановлений наступний: ОАК, ОАМ, біохімія крові, ЕКГ, ехокардіографія, рентген тазостегнових суглобів, консультація невропатолога та судинного хірурга.

Згідно повторного огляду позивачки 04.02.2014 року, було встановлено, що на фоні здійсненої на стаціонарі терапії, стан пацієнтки покращився, зменшилось запаморочення, головна біла, зберігається загальна слабкість та біль в лівому тазостегновому суглобі, лівій нозі, не досягнуто нормотензії. Рекомендовано: продовжити обстеження, лікування в умовах стаціонару із продовженням: дієти №10, режиму - п/п.-щад.; таб.: небилет, физиотенз, амлодіпін, аторіс. Л-тіроксин, предуктал мр, аркоксія, катадалон, нейрорубін-форте, терафлекс; в/в: L-лізин екцинат, ксефокам, актовегін.

З аналогічними висновками був складений лікарями етапний епікриз від 07.02.2014 року.

Згідно виписки із історії хвороби №1360, підписаної завідуючою відділенням ОСОБА_13 та лікуючим лікарем ОСОБА_14 , позивачка пройшла огляд у наступних лікарів: невропатолога; ендокринолога; хірурга, в тому числі консультація фахівця - лікаря-травматолога ОСОБА_15 , доцента кафедри загальної хірургії.

Згідно R-дослідженні лівого кульшового суглоба (03.02.2014 року) і магнітно-ядерній діагностиці попереково-крижового відділу від 10.02.2014 року хребта-кістково-декструктивної патології не виявлено.

Висновок травматолога від 14.02.2014 року: наслідки удару лівого кульшового суглоба з больовим синдромом. Із анамнезу відомо, що за 1 тиждень до госпіталізації в кардіологічне відділення хвора була травмована від`їжджаючої маршруткою. Після чого швидку допомогу не викликала, в травмпункт не зверталася і відвідувала роботу. До цього болі в кульшових суглобах протягом декількох років (деформуючий артроз кульшових суглобів).

Згідно медичної картки стаціонарного хворого №1360 (а. с. 40), позивачку було виписано із наступним діагнозом: Гіпертонічна хвороба II ст. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. СН - І ст. Остеохондроз розповсюджений. Деформуючий остеоартроз розповсюджений. Гіпотиреоз.

Згідно письмових пояснень лікарів (а. с. 92 - 94), позивачка отримала комплексне лікування з включенням рекомендацій лікаря - травматолога і 14.02.2014 року була виписана в задовільному стані.

Із матеріалів справи також встановлено, що у відділення ревматології КУ «Міської клінічної лікарні №9» ОСОБА_1 поступила 17.02.2014 року.

Діагноз при госпіталізації: Деформуючий остеоартроз розповсюджений, з переважним ураженням кульшових суглобів (посттравматичний артрит), Я - стадія II, ФН-ЇІІ ст. Розповсюджений остеохондроз, з переважним ураженням попереково-крижового відділу, неврит лівого стегнового нерва. Гіпертонічна хвороба II ст. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. СН - 1 ст..

Скарги при прибутті: виражені болі і набряклості тканин в лівому тазостегновому суглобі, з дистальної іррадіацією болю, в спокої, ночами, які посилюються при найменшому русі, на набряклість лівої нижньої кінцівки. У відділенні оглянута зав. відділенням доц. ОСОБА_8. , доц. ОСОБА_21 , к.мед.н. ас. ОСОБА_9 ..

Зазначене підтверджується також письмовими поясненнями лікарів БМЦ ОНМедУ ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21. та ОСОБА_9 (а. с. 92 - 94) від 04.02.2019 року, згідно яких зазначили, що ОСОБА_1 , 1947 р.н., доцент кафедр пропедевтики внутрішніх хвороб та терапії ОНМедУ, перебувала на лікуванні в ревматологічному відділенні МКЛ №9 із 17.02-21.02.14 р. (4 л/д). Діагноз при госпіталізації: Деформуючий остеоартроз розповсюджений, з переважним ураженням кульшових суглобів (посттравматичний артрит), Я-стадія II, ФН-ЇІІ ст. Розповсюджений остеохондроз, з переважним ураженням попереково-крижового відділу, неврит лівого стегнового нерва. Гіпертонічна хвороба II ст.. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. СН - 1 ст.. Попередньо лікувалася в кардіологічному відділенні з 30.01.2014 року - 14.02.2014 року. При виписці діагноз: Гіпертонічна хвороба II ст. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. СН - І ст. Остеохондроз розповсюджений. Деформуючий остеоартроз розповсюджений. Гіпотиреоз. Було проведено повне обстеження, в тому числі консультація фахівця - лікаря-травматолога ОСОБА_15 , доцента кафедри загальної хірургії. Висновок травматолога: наслідок удару лівого кульшового суглоба з больовим синдромом. Із анамнезу відомо, що за 1 тиждень до госпіталізації в кардіологічне відділення хвора була травмована від`їжджаючої маршруткою. Після чого швидку допомогу не викликала, в травмпункт не зверталася і відвідувала роботу. До цього болі в кульшових суглобах протягом декількох років (деформуючий артроз кульшових суглобів).

Згідно письмових пояснень лікарів (а. с. 92 - 94), у зв`язку з і триваючим больовим синдромом 19.02.2014 року хворій була призначена повторна комп`ютерна томографія попереково-крижового відділу хребта і правого кульшового суглобу (погоджена з центром КТ «Медікал»), проте позивачка відмовилась від її проходження.

20.02.2014 року згідно пояснень свідків - лікарів КУ «Міська клінічна лікарня №9» (а. с. 92 - 94) позивачка без відома адміністрації лікарні та зав. відділення, проходила консультацію із лікарем-невропатологом КУ «МКЛ №10», де була лікарем-рентгенологом ОСОБА_16 виконана КТ кісток тазу (а. с. 26) і виявлений перелом шийки лівої стегнової кістки. Деформуючий остеоартроз кульшових суглобів, артроз крижово-клубового зчленування.

Згідно виписного епікризу №2154 від 21.02.2014 року, підписаного заступником головного лікаря ОСОБА_10., завідуючим відділення ОСОБА_8. та лікуючим лікарем ОСОБА_9 , позивачка була виписана з ревматологічного відділення 21.02.2014 року для продовження лікування у відділенні травматології та ортопедії КУ «МКЛ №11».

Клінічний діагноз при виписці: перелом шийки лівої стегнової кістки. Реактивний синовіїт, тандогвагініт в області лівого тазостегнового суглоба, СФН ІІІ, Деформуючий атеросклероз.

Згідно пояснень свідків - лікарів КУ «Міська клінічна лікарня №9», машиною швидкої допомоги у супроводі бригади, яка була викликана для транспортування пацієнтки, ОСОБА_1 того ж дня була доставлена до відділення КУ «МКЛ №11» (за погодженням з зав. відділенням ОСОБА_17 і заст. гол. лікаря з МЧ ОСОБА_18 ).

Згідно пояснень лікарів (а. с. 92 - 94) після переведення в відділення травматології і в подальшому ОСОБА_1 за діагностичною, лікувальною та матеріальною допомогою до співробітників відділення не зверталася. Медичну документацію не пред`являла. Приховувала інформацію про те, у кого спостерігається, лікується і дані про отримання групи інвалідності. На телефонні дзвінки відповідала грубо і різко, не бажаючи спілкуватися зі співробітниками. Вважають, що діагностичної помилки в відділенні кардіології та ревматології не було допущено.

Із 21.02.2014 року по 28.02.2014 року позивачка знаходилась на стаціонарному лікуванні в 1-му травматологічному відділенню КУ «МКЛ №11» із діагнозом «перелом шейки левого бедра», де отримала симптоматичне лікування та рекомендовано ендопротезування лівого кульшового суглобу. Зазначене підтверджується випискою із історії хвороби №2531 (а. с. 13).

Згідно рахунку-фактури №2017-14 від 06.04.2017 року (а. с. 20) вартість комплектуючих для тотального ендопротезування кульшового суглобу (безцементний титан/метал 36мм) виробництва фірми ZIMMER (США, Швейцарія) складає 118 800, 00 грн..

04.06.2014 року позивачці безстроково була встановлена 2 група інвалідності, причина: загальне захворювання, що підтверджується відповідним висновком МСЕК серії 10 ААВ №732702 від 04.06.2014 року (а. с. 6).

Між учасниками справи склалися правовідносини щодо відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

За правилами частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Щодо доводів апелянта про помилкове покладення судом першої інстанції на позивачку тягару з доведення обґрунтованості вимог позову, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до Ухвали ВССУ від 09 вересня 2015 року в справі № 6-21351св15: «Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.».

Згідно з правовим висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 727/6631/17: «За змістом частини 2 статті 1166 ЦК України у справах про завдання шкоди діє презумпція вини відповідача, тобто позивач має надати суду лише докази наявності шкоди, а докази спростування своєї вини має надати відповідач.».

Частиною 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування вищенаведених правил статті 1166 ЦК України вбачаючи вказане вище тлумачення таких правил судом касаційної інстанції є обгрунтованими, між тим, вони не мають наслідком задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України);

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Згідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статей 77 - 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК (у редакції 2004 року), яка покладає на суд певні обов`язки щодо створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному й повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених цим кодексом.

У частиною 1 статті 60 ЦПК (у редакції 2004 року) встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього кодексу.

У статті 212 ЦПК (у редакції 2004 року) визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Апеляційним судом встановлено, сторонами не заперечується, що у судовому засіданні суду першої інстанції було допитано свідків.

Так свідок ОСОБА_21. у судовому засіданні 05.06.2018 року пояснила, що знайома із позивачкою, вона була їх співробітником - доцент кафедри, яка перебувала у них на лікуванні на стаціонарі з 30.01.2014 року по 14.02.2014 року. Позивачка лікувалась в кардіологічному відділенні (у завідувача відділення ОСОБА_19 ), з 17.02.2014 року по 21.02.2014 року - у ревматологічному відділенні, звідки була направлена до травматологічного відділення на швидкій допомозі до КУ «МКЛ №11». Свідок є співробітником ревматологічного відділення та згідно посади вона курирує цим відділенням. Лікування позивачки проводилось відповідно до протоколу, в кардіологічному відділенні - з приводу деформуючого остеоартрозу розповсюджений, з переважним ураженням кульшових суглобів (посттравматичний артрит), гіпертонічної хвороба II ст.. Ішемічна хвороба серця. Первинно позивачка звернулась до кардіологічного відділення зі скаргами на підвищений артеріальний тиск (гіпертонічна хвороба 2 ст.) та біль у суглобах (остеохондроз). Саме за цими симптомами позивачка проходила у них лікування. Свідок зазначила, що в травматологічному відділенні позивачка консультувалась із лікарем-травматологом ОСОБА_15 із приводу синдрому у суглобі та позивачці було рекомендовано зробити рентген тазостегнових суглобів та комп`ютерна томографія попереково-крижового відділу хребта, за результатами яких косино-деструктивної патології виявлено не було. Позивачка отримала комплексне лікування відповідно до рекомендацій травматолога. Позивачка була виписана із лікарні 14.02.2014 року, потім три доби знаходилась дома і 17.02.2014 року поступила до ревматологічного відділення знову зі скаргами на болі в попереково-крижового відділі хребта в області тазостегнового суглобу. У подальшому, 20.02.2014 року позивачка консультувалась із лікарем-невропатологом із КУ «Міська клінічна лікарня № 10», де саме позивачці і було проведено КТ кісток тазу та виявлено перелом шийки стегна лівої стегнової кістки. Тоді позивачка була виписана із лікарні та на машині швидкої допомоги направлена на лікування до КУ «МКЛ №11», де у подальшому і спостерігалась. Свідку не зрозуміло, які претензії позивачки є до них, під час перебування у них на лікуванні, адже патології тазостегнового суглобу виявлено не було, лікування було проведено у відповідності до протоколу. Свідок вказала, що позивачка сама є досвідченим фахівцем у галузі ревматології (є доцентом) та якщо б вона запідозрила б перелом, то вона б пішла лікуватись в іншу лікарню. Зазначила, що позивачка не дотримувалася режиму, рекомендованого лікарем ОСОБА_15 ..

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні 05.06.2018 року також пояснив, що позивачка була співпрацівником кафедри медичного університету та підвередив, що у 2014 році вона проходила лікування в кардіологічному відділенні за діагнозом: гіпертонічна хвороба 2 ст. та ішемічна хвороба серцевої недостатності 1 ст.. У зв`язку з тим, що у позивачки був паралельно розповсюджений деформуючий остеохондроз позивачку було переведено до ревматологічного відділення. Свідку відомо, що до надходження до кардіологічного відділення у неї була травма тазостегнового суглобу. Було зроблено рентген та магнітно-резонансну томографію за час перебування в кардіологічному відділенні і тоді перелому виявлено не було. Позивачку консультував хірург-травматолог ОСОБА_15 , який вважає, що це був забій суглобу із вираженим больовим синдромом. Після перебування в ревматологічному відділенні позивачку було переведено до травматологічного відділення КУ «МКЛ №11». Свідок зазначив, що проводив огляд позивачки разом із лікуючим лікарем, та не було жодних скарг, окрім на біль у лівому тазостегновому суглобі. Скарг позивачки на біль у стопі свідок не пам`ятає. Також зазначив, що дозволу позивачці на її переїзд до іншої лікарні не надавав та машини швидкої допомоги не викликав. Зазначив, що позивачка не виконувала усіх необхідних рекомендацій лікарів: вона ходила по лікарні та по іншим поверхам лікарні, ходила до себе додому, на неї ніхто не міг вплинути. Вказували, що лікарі дуже старались та прикладали багато зусиль для лікування позивачки, остання ж весь час дотримувалась особистого погляду на свій стан та своє лікування і вважала, що лікарі все роблять невірно.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні 03.12.2018 року пояснила, що знайома із позивачкою, свідок працює доцентом на кафедрі медичного університету. З 17.02.2014 року по 21.02.2014 року позивачка знаходилася на лікування в ревматологічному відділенні із діагнозом: розповсюджений остеохондроз, з переважним ураженням попереково-крижового відділу, неврит лівого стегнового нерва; Гіпертонічна хвороба II ст.; Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. СН -1 ст.. Попередньо лікувалась у кардіологічному відділенні з 30.01-14.02.2014р. через гіпертонічну хворобу II ст., ішемічну хворобу серця. Після проведення позивачці МРТ попереково-крижового відділу хребта та рентгенографії тазостегнового суглобу деструктивної патології виявлено не було, було встановлено прояви коксартроза, розповсюдженого остеохондроза, деформуючого спондильозу, артрозу дугоотростчатих зчленувань, протрузії дисків, антелістеза L5, проходила консультації у невропатолога, травматолога, судинного хірургу. Больовий синдром в області попереково-крижового відділу розглядався як неврологічний синдром.

Свідок зазначила, що із кардіологічного відділення пацієнтка була виписана 14.02.2014 року та у зв`язку із збереженим больового синдрому через три дні вона поступила до відділення ревматології 17.02.2014 року. На думку свідка, позивачка у період з 14 по 17.02.2014 року не дотримувалась рекомендованого їй режиму рухової активності. Через скарги на біль в області лівого тазостегнового суглобу позивачці було призначено КТ у центрі «Медікал». Свідок вказувала, що через виражений больовий синдром позивачці необхідно було зменшити фізичне навантаження, якщо ходити, то тільки за допомогою милиць чи палиці, з нею повинні були проводити спеціальну лікувальну фізкультуру. Між тим, позивачка без дозволу та відома адміністрації лікарні проходила консультації у лікаря-невропатолога КУ «МКЛ №10», куди добиралась без спецтранспорту. Вказувала, що перелом шийки стегна міг відбутись у будь-який момент і навіть після здійснених ними знімків. Після переводу позивачки до травматологічного відділення КУ «МКЛ №11» та у подальшому ОСОБА_1 за діагностичною, лікувальною чи матеріальною допомогою до працівників відділення не зверталась. Медичну документацію не надавала. Вважає, що діагностичної помилки лікарями у відділеннях кардіології та ревматології допущено не було.

Свідок ОСОБА_3 03.12.2018 року пояснив, що працює судинним хірургом в клініці Одеського медичного університету та давно знайом із позивачкою, він у неї навчався та остання часто консультувала їх відділення. 03.02.2014 року його було викликано до відділення кардіології, оскільки у позивачки був виражений больовий синдром. Після огляду ним позивачки, свідком не було встановлено жодних відхилень у венозній чи артіреальній системі, було вирішено здійснити у подальшому повторний огляд. 19.02.2014 року позивачка була повторно оглянута та проведено їй допплерогарфію обох ніг та як причину болі було виключено ураження вен та артерій, це був лише варікоз 1-2 ступені. Хоча на час огляду больовий синдром у позивачки був, її привезли на каталці та вона кульгала. Свідок вказав, що при огляді позивачки не було такої клініки, за якої він міг запідозрити перелом шийки лівої стегнової кістки.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні 04.02.2019 року пояснила, що вона працює завідуючої ревматологічного відділення в лікарні Одеського медичного університету. Пояснила, що знайома із позивачкою та остання проходила лікування в їх лікарні, спочатку в кардіологічному відділені, де отримала комплексне обстеження та через 3 дні поступила до їх відділення, де було також було проведено все обстеження. На 19.02.2014 року позивачці було призначено комп`ютерну томографію в інфекційній лікарні, проте вона сама відмовилась проходити там обстеження. Також підтвердила, що під час лікування у них ними не було виявлено перелому шийки стегна та при цьому ними лікування проводилось у відповідності до протоколу та не було допущено помилки. Вказала, що позивачці було надано необхідну медичну допомогу та кваліфікованими лікарями. Тазостегнові суглоби можуть боліти і при артрозі.

Згідно пояснень лікарів БМЦ ОНМедУ ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21. та ОСОБА_9 (а. с. 131 - 133), на їх думку, перелом шийки стегна ймовірно пов`язаний з травмою, отриманою до надходження (за 1 тиждень) в кардіологічне відділення, недотримання рухового режиму і режиму розвантаження в перерві між госпіталізаціями і в період самостійної поїздки в КУ «МКЛ №10». Больовий синдром в ділянці попереково-крижового відділу хребта та лівого кульшового суглоба розглядали як неврологічний синдром і прояви ДОА.

Посилались на те, що у даному випадку на рентгенограмі від 31.02.2014 року, доцент ОСОБА_22. вказував на ознаки неповного сколоченого компресійного перелому і зони перебудови кісткової тканини. Але на рентгенограмах відсутнє укорочення шийки стегна та інші ознаки перелому. Дана К-грама була консультована доцентом кафедри загальної хірургії лікарем-ортопедом ОСОБА_15 та лікарем-рентгенологом вищої категорії к.мед.н. ОСОБА_2 під час перебування хворої у кардіологічному відділенні. За висновком головного позаштатного ортопеда-травматолога ОСОБА_17 , хворій не було вчасно проведене комп`ютерне дослідження кульшового суглоба (на 20 день перебування у стаціонарі), а також не проведена консультація досвідченим лікарем-травматологом. Однак, під час перебування у кардіологічному відділенні хвора була консультована досвідченим лікарем-травматологом доцентом кафедри загальної хірургії, лікарем вищої категорії ОСОБА_15 .. За висновком ОСОБА_20 ознаки перелому шейки стегна були відсутні, тому КТ не була запропонована.

ОСОБА_22. зазначав, що позивачка у наступному вела активний образ життя, не виконувала запропонованого доцентом ОСОБА_15 режиму розвантажування і у подальшому у хворої з`явився виражений больовий синдром (три доби після виписки хвора знаходилась за межами стаціонару). При погіршенні стану хвора була госпіталізована у ревматологічне відділення, де на другу добу після госпіталізації була призначена комп`ютерна томографія у медичному центрі, який знаходиться на території КУ «Міська інфекційна лікарня», але хвора самовільно провела КТ у КУ «Міська клінічна лікарня № 10», куди добиралася самостійно транспортом загального користування без узгодження з адміністрацією і завідуючим ревматологічним відділенням.

Вбачаючи вищевикладене, апеляційний суд звертає увагу на низку вищевикладених встановлених судом доказів (низка письмових пояснень лікарів, пояснень свідків, висновків лікарів, тощо), якими відповідач обґрунтовує відсутність причинно наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою лікарів Університетської клініки ОНМедУ та шкодою завданою позивачці.

Проте, ні протягом розгляду зазначеної цивільної справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду позивачкою не було надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження спростування вказаних у попередньому абзаці доказів.

Враховуючи вищевикладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо безпідставності позову, оскільки відповідач згідно наданих суду доказів спростував його вину у завдані шкоди позивачці, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання розумних строків розгляду даної справи судом першої інстанції, помилково встановлений факт судом першої інстанції про те, що знаходячись на трамвайній зупинці позивачка була травмована від`їжджаючої маршруткою, інші доводи апеляційної скарги не мають наслідком її задоволення, а отже не заслуговують на увагу апеляційного суду.

Згідно приписів статті 26 Закон України «Про пенсійне забезпечення» інвалідність вважається такою, що настала внаслідок трудового каліцтва, якщо нещасний випадок, який спричинив інвалідність, стався (крім випадків протиправного діяння) зокрема по дорозі на роботу або з роботи.

Твердження позивачки, викладене у письмових поясненнях, про те, що інвалідність останньої є наслідком трудового каліцтва у розумінні статті 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення» також є безпідставним, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо отримання позивачкою травми саме по дорозі на роботу або з роботи.

Отже, апеляційна скарга є безпідставною, тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , письмових пояснень останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе