Справа № 347/1103/20
Провадження № 22-ц/4808/946/20
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Маслей А.М.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тараса Володимировича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна, за апеляційними скаргами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області про забезпечення позову, постановлену суддею Крилюк М.І. 03 липня 2020 року у м.Косів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тараса Володимировича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна (а.с.1-11).

01.07.2020 року на адресу суду надійшла заява позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову. Зазначено, що позовна вимога в частині віндикації мотивована тим, що ОСОБА_3 незаконно заволодів його майном, не маючи права на його відчуження, здійснив подальше його відчуження (перепродав) на користь ОСОБА_4 . Він (позивач), як особа, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, має всі підстави захистити своє порушене право шляхом віндикаційного позову витребування майна в останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст..ст.387, 388 ЦК України. Як підтверджується доказами, доданими до позовної заяви, належне йому майно магазин загальною площею 294,3 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , спочатку було зареєстроване за ОСОБА_3 , а в подальшому перепродано на користь ОСОБА_4 . Вважає, що відчуження відбулось незаконно, а майно підлягає поверненню шляхом витребування у останнього власника ОСОБА_4 . На думку заявника, ОСОБА_4 не має жодних обмежень і може вільно розпоряджатись спірним майном, в тому числі здійснити подальше відчуження, що у випадку задоволення його позову істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Позов подано саме з підстави повторного відчуження спірного майна. Також ОСОБА_4 може вчинити і ніші дії щодо спірного майна, зокрема, поділ, виділ, добудову, перепланування тощо. Просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - магазин загальною площею 294,3 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; до вирішення спору по суті заборонити відповідачу ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам, установам, підприємствам, організаціям незалежно від форми власності та підпорядкування вчиняти будь-які дії щодо відчуження і зміни (в тому числі поділ, виділ, добудову, перепланування, зруйнування, переведення в житлове тощо) нерухомого майна (а.с.12-14).

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно - магазин загальною площею 294,3 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 236) та заборонено його відчуження до набрання судовим рішенням у даній справі законної сили (а.с.19-21).

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких посилаються на її незаконність.

Апелянти зазначили, що суд першої інстанції, приймаючи ухвалу про накладення арешту та заборону вчинення дій, не звернув увагу на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що у разі невжиття заходів забезпечення позову можуть бути порушені його права або буде існувати реальна загроза їх порушення. Крім того, в порушення вимог ч.3 ст.150 ЦПК України, вжиття заходів забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Постановлена судом ухвала порушує законні права та інтереси ОСОБА_3 як іпотекодержателя, а ОСОБА_4 як добросовісного набувача іпотечного майна. Посилання позивача на можливість відчуження новим іпотекодержателем майна, що унеможливить виконання рішення суду, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, оскільки між сторонами виникли договірні зобов`язання, згідно яких ОСОБА_2 вправі здійснювати дії щодо звернення стягнення на майно, а ОСОБА_4 як новий власник нерухомого майна позбавлена права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися набутим на законних підставах майном. Вважають, що у суду були відсутні підстави для задоволення заяви та просять скасувати ухвалу суду і ухвалити постанову, якою заяву про забезпечення позову залишити без задоволення (а.с.25-28, 31-34).

Заперечуючи доводи апеляційних скарг, ОСОБА_2 у відзиві зазначає, що апелянти у скарзі цитують тільки другу частину оскаржуваної ухвали щодо заборони вчиняти дії. Проте, жодних аргументів щодо цього виду забезпечення не наводять і не аргументують, в чому полягає порушення їхніх прав таким видом забезпечення. Апелянтами не надано жодного рішення суду на підтвердження факту розірвання кредитного договору в судовому порядку та перехід права на іпотечне майно до кредитора, який відчужив його ОСОБА_4 . При цьому, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02.04.2010р. у справі № 2-1703/10 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь кредитора заборгованість згідно рамкової угоди №0028 від 05.09.2007р. та укладених в межах неї кредитних договорів у розмірі 136 128,92 грн. Даним судовим рішенням встановлено обставину щодо реалізації права кредитора згідно ст.1050 ЦК України, яка не потребує доведення і, як наслідок, обставину припинення між сторонами відносин за кредитним договором і перетворення у зобов`язальні відносини. Перехід права власності на іпотечне майно на ОСОБА_3 оспорюється в даній справі і не може бути правовою підставою неможливості застосування забезпечення позову чи порушення прав останнього власника, що намагаються довести апелянти. Ним у позовній заяві чітко аргументовано та підтверджено належними доказами, що належним та ефективним (кінцевим) способом захисту його порушених прав є повернення у його власність майна, яке було у нього незаконно вилучено. А передумовою є визнання та скасування незаконних дій (рішення реєстратора).

Апелянтами не зазначено, в чому саме полягає порушення їх прав та інтересів оспорюванню ухвалою і чим це доводиться. Просить ухвалу суду залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення (а.с.47-50, 58-61).

У судове засідання не з`явилася відповідачі приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення усіх учасників справи про день, місце та час розгляду справи шляхом направлення судових повісток рекомендованою поштовою кореспонденцією та повідомленням телефонограмою.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційних скарг з таких підстав.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із співмірності заявлених вимог, а також з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернути до суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 4 Постанови Пленуму від 22.12.2006 № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи, що надійшли до суду апеляційної інстанції, між сторонами виник спір про визнання протиправним та скасування рішень, витребування майна з чожого незаконного володіння.

За змістом п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

За даних обставин доводи апеляційних скарг про безпідставність задоволення заяви про забезпечення позову є необґрунтованими, оскільки заборона відчуження майна є тимчасовим заходом і направлена на збереження майна. Ці заходи забезпечення позову застосовані для гарантування виконання можливого рішення суду.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було дотримано норми процесуального права при вирішенні питання про забезпечення позову, а тому ухвалу слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області про забезпечення позову від 03 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2020 року.