СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/253/20

пр. № 2/759/2598/20

23 вересня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Войтенко Ю.В.,

за участю секретаря Семененко В.С.,

представника позивача Кальонкіна О.С. ,

представника відповідача адвоката Бабенка С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом, в якому, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №КІL0G від 16.11.2007 стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 744 850, 36 грн, яка складається з: 293 139,31 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту), 451 711,05 - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також, судові витрати. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 16.11.2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 305 000 грн на термін до 16.11.2032, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Згідно з договором, у випадку порушень зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом в подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 24.09.2019 становить 1 917 679,28 грн, яка складається з: 293 139,31 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту), 451 711,05 - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1 172 828,92 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. При цьому, позивач скористався своїм правом на самостійне визначення позовних вимог та просив суд стягнути заборгованість у розмірі у розмірі 744 850, 36 грн, яка складається з: 293 139,31 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту), 451 711,05 - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в судовому порядку.

Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2020 у справі відкрито провадження, яке постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В подальшому, до суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Бабенка С.С., в якому він заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Зокрема, у відзиві зазначено, що розрахунок заборгованості позичальника здійснено невірно, він є необґрунтованим та недоведеним, у матеріалах справи відсутні жодні документи, що підтверджують факт видачі позичальнику кредитних коштів, умова п.6.4 Кредитного договору відносно розміру пені суперечить засадам рівності учасників цивільних відносин та є нікчемною , позивачем не враховано неможливість нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку виконання зобов`язань за Кредитним договором, оскільки між сторонами існують лише невиконані зобов`язальні правовідносини, у зв`язку з чим, нарахування відсотків суперечить чинному законодавству, позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, вказавши при цьому, що орієнтовний розмір витрат відповідача на професійну правничу судову допомогу становитиме 12 500,00 грн. Окрім того, представником відповідача було подано клопотання про розгляд справи з викликом сторін. А також, клопотання про застосування строків позовної давності, в якому відповідач наголошував, що за документами, наданими позивачем останній платіж відповідачем було здійснено у 2013 році, водночас, з позовом позивач звернувся у грудні 2019, у зв`язку з чим у даній справі є підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності , у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2020 клопотання представника відповідача було задоволено, справу постановлено розглядати з повідомленням сторін.

В подальшому, від представника позивача у справі надійшла відповідь на відзив, згідно з яких позивач вважає, що факт укладання кредитного договору та наявність невиконаних кредитних зобов`язань підтверджується: копією кредитного договору, розрахунком заборгованості, копією паспорта відповідача. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 04.06.2015 встановлено, що ці докази є належними, окрім того, відповідач визнав підписання даного договору та заборгованість в повному обсязі. На підтвердження розрахунку заборгованості, позивач надав виписку з банківського рахунку , яка містить інформацію про рух коштів відповідача, а також, меморіальний ордер на підтвердження проведення операцій за кредитним договором, а саме, видачі кредитних коштів. Звертав увагу, що наданий позивачем розрахунок заборгованості позивачем не спростовано, вимогу про стягнення пені позивач не заявляв, звертав увагу на виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором протягом тривалого періоду часу, зазначив, що, наразі, судове рішення про звернення стягнення на заставне майно не виконано, при цьому, таке рішення не припиняє дію кредитного договору, заборгованість відповідача підтверджується належними доказами, додаткові угоди до вказаного кредитного договору не оформлялись, відтак, вважає, що строк виконання зобов`язань за договором не змінився, договір діє до 16.11.2032, відтак, строк виконання зобов`язань спливає 16.11.2032, тобто, строк позовної давності позивачем не пропущено. Окрім того, вважав правомірним нарахування відсотків до повного погашення суми кредиту, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та надав свої заперечення щодо розміру таких витрат.

В судовому засіданні представник позивача позов просив задовольнити, з підстав, викладених у ньому, на підтвердження невиконання судового рішення про звернення стягнення на заставне майно надав постанову Київського апеляційного суду від 15.05.2019, якою залишено в силі ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 06.03.2019 про відмову в задоволенні заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» про зміну способу виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 04.06.2015. зазначив, що добровільно позивач не вживає заходів для погашення боргу, реструктуризації заборгованості тощо.

Представник відповідача у задоволенні позову з підстав, висловлених у відзиві та клопотанні про застосування строків позовної давності, надавши при цьому копію квитанції про сплату ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 5 500,00 грн на рахунок Адвокатського об`єднання «Кравець і партнери» на підтвердження витрат на правову допомогу.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», назву якого змінено на Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 16 листопада 2007 року укладено договір про іпотечний кредит №КІL0G, відповідно до якого банк надав останньому грошові кошти у розмірі 305 000 грн. терміном до 16.11.2032 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку встановлених кредитним договором. Кредит було надано на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 .

Відповідно до п.1.3. Договору - Кредит надається строком погашення не пізніше 16.11.2032 року на поліпшення якості окремої квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1.4. Договору - Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п.2.4. Договору - Позичальник зобов`язується щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього Договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані Кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 3955,90 шляхом внесення готівки до каси Кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № № НОМЕР_1 , відкритий у Кредитора. Останню сплату ануїтетованого платежу здійснити не пізніше 16.11.2032 року.

Відповідно до п.3.1. Договору - Виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується: іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , визначеного в Іпотечному договорі;

Як встановлено судовими рішеннями, у забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит №КІL0G, 16.11.2007 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №КІL0G, відповідно до умов якого останній передав, а позивач прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності.

В постанові Київського апеляційного суду м. Києва від 15.05.2019 встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20.05.2014 року звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки та укладення від імені відповідача Банком договору купівлі - продажу з іншою особою - покупцем. Виселено відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній вище квартирі. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.09.2014 року рішення районного суду в частині виселення змінено та викладено в новій редакції, а саме: Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . В решті рішення районного суду залишено без змін. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України віл 11.03.2015 року рішення апеляційної інстанції від 16.09.2014 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.06.2015 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.05.2014 року скасовано і резолютивну частину судового рішення викладено у наступній редакції: позов задоволено частково і в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Банком за кредитним договором від 16.11.2007 року в розмірі 562525 грн. 17 коп. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить останньому шляхом продажу вказаного предмету іпотеки та укладення від імені відповідача Банком договору купівлі - продажу. Виселено відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та їх малолітнього сина ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . В решті позову відмовлено. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України віл 09.12.2015 року рішення апеляційної інстанції від 04.06.2015 року в частині виселення відповідачів скасовано і справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.03.2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.05.2014 року в частині виселення скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові Банку про виселення відмовлено. Рішення набрало законної сили і Банку видано виконавчий лист. В подальшому, Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 06 березня 2019 року у задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 04.06.2015 року шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу з прилюдних торгів - відмовлено. Ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 06 березня 2019 року залишено без змін за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Таким чином, при ухваленні рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд враховує факт наявності судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та відсутність факту реалізації такого предмету іпотеки. Доказів зворотного суду не надано.

Вищенаведене відповідає правовій позиції, висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України від 17.03.2017.

У зв`язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту, станом на 24.09.2019 становить 1 917 679,28 грн, яка складається з: 293 139,31 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту), 451 711,05 - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1 172 828,92 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Розмір вказаної заборгованості підтверджується випискою з рахунку відповідача № НОМЕР_1 за період з 16.11.2007 по 27.04.2020, яка за своєю суттю є первинним документом, оформленим відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відомості, вказані у виписці співпадають з розрахунком заборгованості за договором №КІL0G від 16.11.2007.

При цьому, як вбачається з тексту судових рішень, підставою для звернення до суду з позовом про звернення стягнення на майно була заборгованості за кредитним договором станом на 22.02.2013 в розмірі 626275,98 грн, яка складалась з заборгованості за кредитом - 299955,94 грн ; заборгованості по процентам за користування кредитом - 146144,36 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором, а також штрафів відповідно до Договору 123241,50 грн; штраф (процентна складова)- 56934,18 грн. Тоді як предметом даного позову є стягнення заборгованості станом на 24.09.2019. Відтак, аргументи відповідача про іншу суму заборгованості встановленої судовим рішенням, спростовуються матеріалами справи. При цьому, позовні вимоги базувались на стягненні заборгованості за договором станом на 22.02.2013, вимог про дострокове повернення кредиту не заявлялось.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, враховуючи зміст позовних вимог, в яких позивач не просить стягнути заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, в розмірі 1 172 828,92 грн, у суду відсутні підстави для надання оцінки правомірності нарахування заборгованості у вигляді пені, або її розміру.

Інших доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості суду не надано, клопотання про призначення експертиз щодо вказаного розрахунку, сторонами не заявлялось, хоча про наявність такого права сторін було судом повідомлено.

Відтак, судовим розглядом встановлено, що позов про стягнення заборгованості було подано у межах строку кредитування, тобто до 16.11.2032, при цьому, вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор не заявляв.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом (тіло кредиту) у розмірі 293 139,31 грн.

Щодо стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, слід зазначити про таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в 3 роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

За умовами, укладеного між сторонами договору та наданим позивачем розрахунком заборгованості, строк позовної давності для відповідача обчислюється за кожним простроченим платежем.

Позовні вимоги в даній справі було заявлено 08.01.2020, що підтверджується вхідним штампом суду на позовній заяві. Вимоги заявлено про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 16.11.2007 по 24.09.2019.

При цьому суд, виходить з того, що за умовами договору позичальник мав повертати відсотки частинами.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, у відповідності до п.1.1, 2.4 Кредитного договору позичальник зобов`язаний був сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 15 % річних в строки визначені договором. Погашення мало відбуватись шляхом внесення ануїтетного щомісячного платежу в сумі не менше 3955,90. Кредит надавався строком погашення не пізніше 16.11.2032.

При цьому, положенням статті 11 ЦК України закріплено, що підставою виникнення зобов`язань зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з вимогами ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання.

Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

При цьому, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.

З розрахунку позивача, долученого до позовної заяви вбачається, що останній платіж за договором здійснено позивачем 28.02.2014 в розмірі 6 700,00 грн. Відтак, з урахуванням звернення позивача з позовом у січні 2020 року, до стягнення з відповідача підлягає заборгованість по відсоткам за користування кредитом в межах строку позовної давності в період з 16.01.2017 по 24.09.2019, в розмірі 130989,59 грн (451 711,05-320 721,46). Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Окрім того, слід зазначити, що згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, сплачена сума судового збору в розмірі 6 361,93 грн підлягає відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст.367-368, 374,376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 424 128,90 грн яка складається із наступного: 293139,31 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 130989,59 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» сплачену суму судового збору в розмірі 6 361,93 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Сторони мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даної копії рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 02.10.2020.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, КОД ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Суддя Ю.В. Войтенко