Справа № 175/3531/17
Провадження № 2/175/232/20
РІШЕННЯ

Іменем України

10 липня 2020 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойка О.М.

при секретарі Філоненко О.О.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання за нею права власності за набувальною давністю на гаражі та садовий будинок, що належать ОСОБА_5 , та на домоволодіння (житловий будинок та земельну ділянку), що належить ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та ОСОБА_4 ще 02.03.2007 року було укладено договір позики за яким вона надала ОСОБА_4 у борг 25000 гривень строком на 10 років. На той час згідно курсу НБУ 1 долар США коштував 5,50 гривень, тому зазначена сума була еквівалента приблизно 5000 доларів США. На забезпечення зазначеного договору позики ОСОБА_4 надав позивачу ключі від належних родичам ОСОБА_4 гаражів: № НОМЕР_1 , загальною площею 36,9 кв.м. у автогаражному кооперативі «Мрія» по вул. Автобуду у м. Дніпро; № НОМЕР_2 , загальною площею 51,8 кв.м. у автогаражному кооперативі «Яструб» по вул. Войцехвича у м. Дніпро; садового будинку № НОМЕР_3 у садівничому товаристві «Кримське урочище» загальною площею 34,3 кв.м., розташованого за адресою: платформа 194 км., м. Дніпро; житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 240,2 кв.м.; земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0943 га (кадастровий номер :07:371:0003).

Також в обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_4 надав позивачу проект будівництва ним майнового комплексу загальною площею 1775,0 кв.м., за отримані від позивача в борг гроші, розташованого (з врахуванням зміни найменувань вулиць та населених пунктів) за адресою: АДРЕСА_2 . Також позивач зазначав, що він фактично з березня 2007 року й до цього часу постійно відкрито та добросовісно користується зазначеним майном. Грошові кошти ОСОБА_4 позивачу до цього часу так і не повернув. Більш, того, коли позивач вирішив звертатися до суду за повернення грошових коштів зі ОСОБА_4 , виявилося, що усе вищезазначене майно, яке ще у березні 2007 року ОСОБА_4 передав йому у користування належало зовсім іншим зниклим особам, яким ОСОБА_4 у 2007 році допоміг працевлаштуватися на постійну роботу в Італію та пообіцяв, що буде опікатися їх майном. Тому позивач усі ці роки володів зазначеним майном без жодного титулу (правових підстав), хоча й щиро вважав, що володіє зазначеним майном на законних підставах.

Враховуючи вищезазначене позивач вважає, що є усі підстави для визнання за ним права власності на вищезазначене майно за набувальною давністю, тому і звернулася до суду з даною позовною заяву.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила та жодних заяв щодо відкладення розгляду справи суд не надавала, тому вважаю за можливе провести розгляд справи без її участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Представник відповідач ОСОБА_1 ОСОБА_2 заперечував проти пред`явленого позову, вважаючи вимоги позивачки необґрунтованими та безпідставними, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства, тому просив суд відмовити у їх задоволенні.

Інші учасники процесу до суду не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, що не перешкоджає здійснити розгляд справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Дослідивши докази, надані у порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Таким чином, по даній справі відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном, що прямо випливає із заперечень відповідача, звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відтак, позивач, як володілець майна, повинна бути впевненою у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

За судового розгляду встановлена обізнаність позивача щодо того, що право власності на спірне майно в тій чи іншій частині належить третім особам, та позивач не набував права власності на таке майно у спосіб, визначений ЦК України (купівля-продаж, дарування, міна тощо).

Відтак, у позивача відсутні підстави для набуття права власності на спірне майно за набувальною давністю, а його доводи, викладені у позовній заяві, жодними належними доказами не обґрунтовуються та не підтверджуються, що не спростовує вищевказаних висновків суду.

Таким чином, позивачка, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду доказів в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, та інші обставини, що мають значення для справи.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та будь-які підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України), у зв`язку з чим, з урахуванням встановлених обставин по справі, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, тому відмовляє у їх задоволенні.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч.2 ст.133, ч.1 ст.141, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 7, 9, 10, 11, 13, 19, 34, 76 - 80, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч.3 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко