УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2020 року м. Мукачево Справа №303/21/20

2/303/534/20

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Мукачево матеріали цивільної справи

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

третя особа: державний нотаріус Мукачівської державної нотаріальної контори Плеша А.М.

про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває вищевказана цивільна справа.

Ухвалою суду від 20 березня 2020 року підготовче провадження у даній справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступників.

24 вересня 2020 року провадження у справі відновлено та зобов`язано учасників справи надати належні та допустимі докази матеріального правонаступництва після смерті ОСОБА_1 .

Від відповідача надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання у її відсутності, провадження по справі просить закрити у зв`язку з смертю позивача.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 10 березня 2020 року).

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу (стаття 55 Цивільного процесуального України).

16 вересня 2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про визнання її правонаступником позивача ОСОБА_1 , оскільки нею подано заяву про прийняття спадщини, на підтвердження чого останньою надано запит державного нотаріуса.

Вирішуючи питання щодо можливості залучення до участі у справі правонаступника позивача, суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд, зупиняючи провадження у справі (ухвала суду від 20 березня 2020 року), надав можливість учасникам справи подати належні та допустимі докази щодо наявності правонаступників після смерті ОСОБА_1 .

В свою чергу, нормами статті 1296 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Разом з тим, ні відповідачем, ні державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Плеша А.М., а також самою ОСОБА_3 , не надано належних та допустимих доказів матеріального правонаступництва (свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом) після смерті ОСОБА_1 , що є процесуальним обов`язком сторін (ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Тобто особа, яка вважає себе правонаступником ОСОБА_1 (в даному випадку ОСОБА_3 ) повинна підтвердити своє матеріальне правонаступництво належними доказами, якими в розумінні статті 89 Цивільного процесуального кодексу України є свідоцтво про право на спадщину, а не запит державного нотаріуса, оскільки такий безспірно не підтверджує факту правонаступництва після смерті ОСОБА_1 .

За таких обставин, провадження у даній справі слід закрити на підставі пункту 7 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 44, 255, 260 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ПОСТАНОВИВ:

1. Провадження по справі закрити.

2. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.В. Кость