Справа № 211/5001/19
Провадження № 2/211/232/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 березня 2020 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.

при секретарі Преліповій О.М.

за відсутності: сторін по справі

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у порядку загального провадження у місті Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 та її чоловіку ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 21.11.1997 року, укладеного на Морській товарній біржі (Криворізька філія № 1), реєстраційний номер: 2, належав житловий будинок з господарськими побудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 отримала спадщину у вигляді 1 / 2 частки даного житлового будинку та стала єдиним власником нерухомого майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла та за життя 25.11.1999 року склала заповіт, яким усе своє майно заповіла їй як доньці.

28.08.2019 року державний нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що на нерухомість відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документи на ім`я спадкодавця, а саме договір купівлі - продажу від 21.11.1997 року не посвідчено нотаріально.

У зв`язку із вказаним вона змушена звертатися до суду, та просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 зверталася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність , позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача - виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради, в особі голови Ратінов І. звертався до суду з заявою, про розгляд справи без участі їхнього представника. Заперечень не мають, та при винесенні покладаються на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України судові рішення у підготовчому засіданні, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, розглянувши матеріали справ та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 (а.с. 15- копія свідоцтва про смерть). За життя ОСОБА_2 25.11.1999 року склала заповіт, відповідно до якого остання на випадок своєї смерті все своє майно заповіла позивачу ОСОБА_1 (а.с. 16 - копія заповіту).

Позивач як спадкоємець за заповітом своєчасно звернулася до державного нотаріуса Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , однак їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи № 148/2019 заведеної після смерті ОСОБА_2 , копія якої була надана на запит суду.

Так 02.08.2019 року державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , на 1 / 2 частку житлового будинку з господарчими побудовами АДРЕСА_1 , оскільки правовстановлюючі документи на вказане майно не відповідають вимогам чинного законодавства (а.с. 10).

Право власності спадкодавця ОСОБА_2 на вказану частину житлового будинку підтверджується Договором купівлі-продажу від 21.11.1997 року, зареєстрованим на Морській товарній біржі (Криворізька філія № 1) (а.с. 11-12).

Також позивачем надано копію технічного паспорту на вказаний житловий будинок (а.с. 17-22).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України), та є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В постанові Верховний Суд України від 04.04.2011 року (справа № 3-18гс 11) роз`яснено, що згідно з вимогами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Аналогічні роз`яснення містяться і в пункті 37 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5.

З матеріалів справи вбачається, що Договір купівлі-продажу від 21.11.1997 року, згідно якого ОСОБА_2 (спадкодавець) та ОСОБА_3 стали співвласниками житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований на Морській товарній біржі (Криворізька філія № 1 ) на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», без нотаріального засвідчення.

Після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 як дружина померлого прийняла спадщину у вигляді 1 / 2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13 копія свідоцтва про право на спадщину). Право приватної власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі 237-108-55148 (а.с. 14 довідка ).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Оскільки Договір купівлі-продажу житлового будинку адресою: АДРЕСА_1 був укладений 21.11.1997 року, тобто до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004 року, до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Відповідно до статті 4 ЦК Української РСР(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

За загальним правилом, визначеним у статтях47,227 ЦК Української РСР(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу жилого будинку (його частини) підлягали нотаріальному посвідченню.

Згідно із частиною першою статті 128 ЦК Української РСР(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Тож, у відповідності до ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Відповідно до частини 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІ1 «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню, (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»).

Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.

Згідно з приписами ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5, зареєстрованої 07.07.1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу зареєстрований на біржі.

Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі.

Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено що, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до діючого на даний час законодавства, саме ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Враховуючи, що Договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 21.11.1997 року був укладений до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004 року, він 21.11.1997 року був зареєстрований на Морській товарній біржі» (Криворізька філія), а також КП «Криворізьке БТІ», норми діючого на той час Закону України «Про товарну біржу» не вимагали його нотаріального засвідчення та іншої державної реєстрації ніж в КП «Криворізьке БТІ», тому набуття ОСОБА_1 права власності на вищевказаний житловий будинок є правомірним.

Оскільки державним нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 і вона на даний час не має можливості реалізувати свої права на спадкування за заповітом, в зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 21.11.1997 року, а також враховуючи те, що такий договір на момент його укладення не потребував нотаріального посвідчення та іншої державної реєстрації ніж в КП «Криворізьке БТІ», суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 12,13,19, 76-81, 297, 200, 206, 258- 259, 264-265, 268, 354-355 ПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що складається з житлового будинку «А-1 », загальною площею 62,30 кв.м., житловою площею 46,40 кв.м., літньої кухні «Б,б», сараю «В», гаражу «Г», вбиральні «Д», огорожі «№ 1-2», водоколонки «І», замощення «ІІ», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко