Номер провадження: 22-ц/813/7227/20
Номер справи місцевого суду: 521/8082/20
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року про повернення позовної заяви позивачу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист авторських прав,

встановив:

22 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_2 про захист авторських прав.

У зв`язку з тим, що зазначений позов був поданий без дотримання вимог, викладених у ст.175 і ст. 177 ЦПК України, то ухвалою судді від 25 травня 2020 року його було залишено без руху і надано ОСОБА_1 строк для усунення недоліків (а.с. 70а-71).

29 травня 2020 року позивачка подала до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог суду (а.с. 73-87).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист авторських прав було визнано неподаною та повернуто позивачу.

Крім того, роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставлять питання про скасування ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року, та направлення матеріалів справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

При цьому апелянт зазначила, що висновки суду про відсутність зазначення в позовній заяві: електронної адреси, ціни позову з його обрахунком та неправильний обсяг сплаченого судового збору є надмірним формалізмом, а звуження обсягу застосованих норм права для обґрунтування рішення недостатньо переконливим.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 30.09.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У зв`язку з цим, судове засідання не проводиться.

Частиною 2 ст. 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього рішення є 30.09.2020 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.07.2020 року (а.с. 114-115), з направленням учасникам справи копії цієї ухвали, копії апеляційної скарги та надання строків відповідачу для надання свого відзиву на апеляційну скаргу. Проте, відповідач ФОП ОСОБА_2 довгий час не отримував копії вказаних документів, що не давало суду апеляційної інстанції права розглянути справу в апеляційному порядку у встановлений законом строк.

Враховуючи викладене, а також повернення поштової кореспонденції, направленої на адресу відповідача ФОП ОСОБА_2 , з відміткою про відсутність адресату, та повторного направлення поштової кореспонденції на адресу відповідача ФОП ОСОБА_2 , яка також повернулась з відміткою: «Адресат відсутній за вказаною адресою», а також враховуючи строки розгляду справи у письмовому провадженні в суді апеляційної інстанції, колегією суддів вирішено слухати справу у відсутність ФОП ОСОБА_3 , на підставі наявних у справі доказів (а.с. 122-123).

При цьому, колегією суддів враховано, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична особа-підприємць ОСОБА_2 значиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 124).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що зазначені недоліки позовної заяви усунуті не були, тому, відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, позов вважається неподаним та має бути повернутий позивачу.

Апеляційний суд вважає, що такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 10 ЦПК України).

В силу вимог частин 1, 3, 5 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною; жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії,

що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Так, вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175,177 ЦПК України.

В них зазначено, зокрема, що позовна заява подається в письмовій формі і повинна містити зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно з вимогами частини 1 статті 187 ЦПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею185 ЦПК України.

Частини 1, 2, 3 статті 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Матеріали справи свідчать про те, що 29.05.2020 року ОСОБА_1 направила до суду заяву про усунення недоліків (а.с. 73-88), у якій вичерпно обґрунтувала свої правові позиції, якими вона керувалася при виконанні нею процесуальних обов`язків на дотримання процесуальних вимог подаючи позовну заяву.

Крім того, заява про усунення недоліків доповнена прикладом судової практики при прийнятті до розгляду аналогічних заяв, в тому числі - стосовно зазначення чи визначення ціни позову та судового збору.

У заяві позивач також просила долучити до справи квитанцію про сплату судового збору з викладеними обрахунками його обсягу та внесла уточнення до позовних вимог, чим фактично усунула недоліки позовної заяви у повній відповідності до обов`язку позивача, вичерпно визначеного частинами 4, 5 ст. 177 ЦПК України, якою передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Разом з тим, 09.06.2020 року судом винесено ухвалу про повернення позовної заяви, у якій зазначено, що позивачка не усунула недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі суду від 25.05.2020 року про залишення позову без руху.

Так, суд в оскаржуваній ухвалі вказав, щопозивачка ОСОБА_4 не вказала електронної адреси відповідача, не зазначила ціни позову, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються та не сплатила судовий збір за другу позовну вимогу майнового характеру окремим платіжним документом у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не менше 840,80 грн. та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не більше 10510, 00 грн.

Однак з цього приводу колегія суддів зазначає, що судом не взято до уваги зміст позовної заяви та заяви про усунення недоліків з додатками до неї, необхідними для встановлення юридичних обставин та особливостей справи, що вказує на відсутність встановлених судом також і фактичних підстав для повернення позовної заяви.

Застосування судом при винесенні ухвали про повернення позовної заяви єдиної норми права на її правове обґрунтування, а саме: ч. 3 п. 2, 3 ст. 175 ЦПК України, вказує на те, що суд не керувався повним обсягом правових норм, що застосовуються при прийнятті судових рішень.

Вимога до позивача про зазначення електронної адреси не зазначалася судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, але викладена в мотивуванні ухвали про повернення позовної заяви, з посиланням на ч. 3 п. 2, 3 ст. 175 ЦПК України.

Як вбачається зі змісту частини 3 ст. 175 ЦПК України, номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти зазначаються в позовній заяві у випадку, якщо вони відомі. Тому даний перелік способів зв`язку не є вичерпним, а норма має варіативний характер і застосовується лише за умови, якщо такі відомості відомі, тому не зазначення електронної адреси не може слугувати підставою для винесення ухвали про повернення позовної заяви.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що при ухваленні судового рішення, у відповідності до вимог, передбачених п.6 ч.1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що достатніх підстав для повернення позову ОСОБА_1 у суду першої інстанції не було.

Зазначений в оскаржуваній ухвалі висновок суду про невиконання позивачкою вимог ухвали про залишення її позову без руху не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на звернення в судовому порядку за захистом порушених прав, свобод та інтересів, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.

Крім того, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики ЄСПЛ визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Згідно висновків, викладених в рішеннях ЄСПЛ, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»). Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позовної заяви є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її повністю спростовують, оскільки ухвалу постановлено не у відповідності до вимог процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра