САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №202/4011/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Биковій Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро в порядку загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та припинення права власності,

за участю: представника позивача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2019 рокуна адресу Самарського районного суду м. Дніпропетровська на підставі ухвали Індустріальногорайонного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2019 рокуза підсудністю надійшла зазначена цивільна справа. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що з 2002 року вони з відповідачем почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. На момент спільного проживання однією сім`єю, як позивач так і відповідач перебували у зареєстрованих шлюбах з іншими особами. Проте 12 лютого 2003 року шлюб відповідача із ОСОБА_6 було розірвано на підставі рішення суду. Шлюб між позивачем та його першою дружиною було розірвано 18 березня 2003 року. Після розірвання шлюбі позивач та відповідач продовжили спільне проживання, вели спільний побут, господарство та 27 грудня 2003 року зареєстрували свій шлюб. В період спільного проживання однією сім`єю та шлюбу, подружжям було набуто майно, а саме: з метою проживання їх сім`ї було збудовано будинок по АДРЕСА_1 , отримано у власність земельну ділянку, на якій він знаходиться. Він знайшов відповідне домоволодіння по АДРЕСА_1 та надав завдаток за нього. Договір купівлі-продажу було оформлено на ОСОБА_2 28 жовтня 2002 року. Після отримання рішення №164 від 18 квітня 2003 року Виконавчого комітету Самарської районної ради на отримання дозволу на будівництво нового будинку та знесення старого, придбаний будинок було знесено та у квітні 2003 року розпочато будівництво нового будинку, яке продовжувалось до 2011 року. Будинок було введено в експлуатацію у 2011 року, проте свідоцтво про право власності було отримано відповідачем на її ім`я після розлучення 25 січня 2016 року. В період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 2003 року до грудня 2003 року було знесено старий будинок та розпочато будівництво нового будинку. На момент шлюбу будинок був частково збудований, але не завершений. В період шлюбу з 25 грудня 2003 та протягом всього часу проживання у шлюбі продовжувалось та було завершено будівництво, здійснювались земельні поліпшення садиби та будинку. 01 грудня 2008 року отримано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 06 серпня 2008 року, державний акт від 01 грудня 2008 року оформлено на ім`я ОСОБА_2 30 листопада 2011 року будинок введено в експлуатацію. Після розірвання шлюбу 25 січня 2016 року відповідач здійснила державну реєстрацію права власності на отримала свідоцтво про право власності на будинок. На момент початку будівництва він з відповідачем проживали однією сім`єю, вели спільний побут, спільне господарство, мали спільний бюджет. Будівництво здійснювалось за рахунок спільної праці. Станом на 2002-2014 роки у позивача був прибутковий бізнес, він був співвласником і директором ТОВ «Національна рекламна група», ТОВ «Бумеранг», отримував дохід від бізнесу, отримував заробітну плату та фінансову допомогу на загальну суму понад 13000 доларів США, близько 7500 доларів США від ТОВ «Бумеранг». Він отримував позики від своїх знайомих на будівництво будинку, зокрема від ОСОБА_7 у жовтні 2002 року у сумі 100000,00 грн. та від ОСОБА_8 на підставі усної домовленості, які він віддавав вже останнім з власних коштів після розлучення. Основний етап будівництва, здійснювався в період шлюбу, що підтверджується зміною його вартості. Зміна вартості пов`язана з його добудовою, що підтверджуються змінами у конструктивних елементах будинку його поліпшеннях, поліпшеннях прибудинкової території, допоміжних споруд. Він брав участь в утриманні майна, шляхом сплати комунальних послуг від імені відповідача. Оскільки будівництво здійснювалося в період шлюбу, то майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Окрім будинку та споруд, в період шлюбу 01 грудня 2008 року, відповідач отримала у власність земельну ділянку з кадастровим номером :09:463:0006 загальною площею 0,0886 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_1 . Така земельна ділянка є також об`єктом спільної сумісної власності, оскільки земельна ділянка не відноситься до майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. 30 листопада 2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Дніпропетровську було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Земельна ділянка є спільною сумісною власністю позивача і відповідача. 12 травня 2014 року на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано. Будинок був збудований в період проживання позивача та відповідача однією сім`єю, з спільним побутом та господарством та в період шлюбу, земельна ділянка була набута у власність також для експлуатації та обслуговування будинку, в якому проживала їх сім`я, тому вказаний будинок є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між колишнім подружжям. Просить визнати за ним право власності на нерухоме майно, а саме на Ѕ житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ земельної ділянки, кадастровий номер :09:463:063, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Припинити право власності на нерухоме майно ОСОБА_2 , а саме: на Ѕ житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ земельної ділянки, кадастровий номер :09:463:063, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

25 червня 2019 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в підготовчому судового засіданні в порядку загального позовного провадження (том 2, а.с.30).

19 липня 2019 року позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог та уточнену позовну заяву з урахуванням зміни підстав позову та зменшення обсягу позовних вимог (том 2, а.с.33-46).

24 вересня 2019 року ухвалою суду уточнену позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (том 3, а.с.229-230).

27 вересня 2019 року на виконання ухвали суду позивачем подано квитанцію про сплату судового збору на 9605,00 грн., заяву про усунення недоліків, уточнену позовну заяву з урахуванням змін підстав позову та зменшення обсягу позовних вимог та докази направлення уточненої позовної заяви сторонам (том 3, а.с.238-253).

27 вересня 2019 року ухвалою суду було прийнято уточнену позовну заяву та продовжено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні (том 3, а.с.254).

27 листопада 2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов в якому вона зазначає те, що з вимогами позивача не згодна та твердження останнього не відповідають дійсності. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року по справі №20/6702/17 фактично було встановлено, що будинок із господарськими спорудами по АДРЕСА_1 придбала у приватну власність саме відповідач, знаходячись у шлюбі із своїм першим чоловіком ОСОБА_6 . Розірвання шлюбу між відповідачем та ОСОБА_6 відбулося 25 червня 2003 року, що також встановлено зазначеним рішенням суду від 25 липня 2018 року. Окрім того, новий житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , був побудований протягом першого півріччя 2003 року, а відповідно на момент реєстрації шлюбу 27.12.2013 року з позивачем, вже існував. В 2004 році відповідач додатково за власні кошти побудувала ганок, навіс, басейн, вуличні сходи, доріжки, майданчики та підпірні стінки. На той період діяли положення Кодексі про шлюб та сім`ю України, які взагалі не передбачали юридичної можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Позивачем була надана довідка про отримання ним заробітної плати, яка була на рівні мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України. Доказів наявності інших прибуткових надходжень позивач не надав. Фактичний період будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 підтверджено відповідними документами, складеними за участю компетентних державних органів. Просить у задоволенні позову позивача відмовити у повному обсязі (том 4, а.с.30-36).

02 січня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій посилається на те, що обставини, які зазначає відповідач не встановлювалися рішенням суду по справі №206/6702/17. Зокрема, суд досліджував обставини подальшого відчуження нерухомого майна, а обставини його набуття позивачем у власність та права на нього відповідача не досліджувались, про що неодноразово наголошувалось судом у судових засіданнях. Позивачем не надавалось до суду свідоцтво про розірвання шлюбу, а тому судом не могло бути досліджено та встановлено факт припинення шлюбних відносин з колишнім чоловіком відповідача. Згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися, як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано на підставі рішення суду 12 лютого 2003 року, і фактично з цього часу відповідач проживала однією сім`єю з позивачем, у них був спільний побут, спільні витрати та господарство. Будівництво будинку позивач та відповідач розпочали вже разом для проживання їх сім`ї. Будівництво було продовжено у період шлюбу позивача та відповідача. Загальна сума коштів отриманих позивачем від діяльності підприємство ТОВ «Бумеранг» та ТОВ «Національна рекламна група» становить понад 20 000 доларів США, окрім того позивач отримував позики від фізичних осіб. Той факт, що позивач не надає письмові договори пояснюється тим, що вони вже давно виконані. Відсутність письмових договорів не свідчить про їх недійсність. Вважає, що участь позивача у будівництві спірного будинку підтверджена достатніми, належними та допустимими доказами, що є підставною для визнання спільної власності на спірне майно (том 4, а.с.84-88).

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засідання підтримала позовну заяву та пояснила, що з 2002 року позивач та відповідач стали проживати разом, як одна сім`я. Вони вирішили придбати старий будинок та на його місці побудувати новий. На той час позивач та відповідач перебували у шлюбах з іншими людьми. Згодом вони розлучились. Спірне домоволодіння було збудоване у три етапи: з квітня 2003 року по 25 грудня 2003 року до моменту вступу у шлюб, 2 етап: після укладення шлюбу, після цього вони розлучились у 2014 році, позивач проживав у будинку. Усі правовстановлюючі документи були оформлені на відповідача. Вона винайняла охорону, яка перешкоджала проживанню позивача у будинку. 3 етап після розлучення. Обґрунтовуючи свої вимоги, були надані письмові докази, які підтверджують факти спільного проживання та спільного будівництва будинку. Той факт, що після розлучення відповідач оформила документи тільки на своє ім`я, не свідчить про те, що вона одна є власником будинку. На той час позивач отримував достатньо великі кошти. Після отримання позики боржник повертає розписку кредитору, тому ці документи не збереглися. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що станом на 2002 рік відповідач була у шлюбі з ОСОБА_6 . Припинення шлюбу вважалося з моменту реєстрації в органах РАЦС. Познайомились позивач та відповідач приблизно в жовтні 2003 року, вони зустрічались, але не проживали однією сім`єю. Точно сказати, що позивач докладав кошти на будівництво будинку не можна, є технічний паспорт, де вказано, що будівництво будинку відбулось за час перебування відповідача у першому шлюбі. Окрім договорів за 2003-2005 роки, немає ні актів виконаних робіт, ні касових ордерів. В усіх договорах вказано, що мають бути проведені розрахунки, але жодного немає. Посилання позивача на кримінальну справу недоречні, жодна особа не досліджувала в яких відносинах на той час були відповідач та позивач, не досліджували кому належить будинок, майно. Предметом розгляду кримінальної справи був розбій, люди, які були свідками по кримінальній справі не притягувались до суду стосовно цивільного позову. Окрім того, експерт досліджував стан будинку з 2005 до 2019 років та не вказав, коли відбулись зміни в будинку. Усі кошти в будинок вкладала відповідач, вона фінансувала будівництво і проживання родини. Більшість фактів не доведені, фірми, які проводили роботи наразі не існують. Приватизована земельна ділянка не є спільною власністю. Позивач не надав жодного доказу, що він отримував будь-яку позику, ані розписки, ані договору позики не надано. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Вислухавши доводи представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що 08 жовтня 2002 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами був придбаний у ОСОБА_9 житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . Вищезазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. та зареєстрований за №6669. Продаж домоволодіння був вчинений за 37987 грн. (том 2, а.с.54-55).

24 січня 2003 року ОСОБА_2 було отримано реєстраційне посвідчення ДМБТІ, відповідно до якого було посвідчено, що домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_2 , було зареєстроване за нею на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2002 року за № 6669 (том 1, а.с.93)

Житловий будинок був старий та потребував капітального ремонту, у зв`язку з чим в лютому 2003 року будинок було знесено та побудовано новий з відповідним дозволом рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради за №164 від 18 квітня 2003 року (том 2, а.с.67)

27 грудня 2003 року позивач одружився з відповідачем ОСОБА_2 та переїхав до її будинку (том 1, а.с.31).

01 грудня 2008 року позивач шляхом приватизації набула у власність земельну ділянку кадастровий номер :09:463:0006 загальною площею 0,0886 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_2 (том 1, а.с.95).

Замовником технічної інвентаризації на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , є відповідач ОСОБА_2 , технічні паспорти на зазначений об`єкт нерухомості виготовлено на її ім`я 27.07.2003 та 10.12.2010 (том 2, а.с.68-84)

В листопаді 2009 року ОСОБА_2 було замовлено проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж домоволодіння та 30 листопада 2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області було зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. При цьому під об`єктом відповідно до декларації малося на увазі житловий будинок літ. Г-3, літню кухню літ. Б, сарай літ. В, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , замовником будівництва зазначено відповідача (том 1, а.с.115-117, том 2, а.с.85-105).

12 травня 2014 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (том 2, а.с.52-53).

25 січня 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_2 , про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 52006040 (том 2, а.с. 106-107/а).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року по справі №202/4011/16-ц за ОСОБА_1 було визнано право власності на нерухоме майно, а саме, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та припинено право власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 , також додатковим рішенням того ж суду від 01 вересня 2016 року за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , та припинено право власності на неї за ОСОБА_2 (том 2, а.с.46-49)

01 грудня 2017 року за заявою представника позивача про перегляд заочного рішення, вищезазначене заочне рішення від 30 червня 2016 року по справі №202/4011/16-ц було скасовано (том 1, а.с.77-78).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року по справі №206/6702/17 визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 25 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі за №437. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0886 Га, кадастровий номер :09:463:0006, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 25 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі за №440. Припинено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0886 Га, кадастровий номер :09:463:0006, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Припинено право власності ОСОБА_3 на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101). Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101). Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності земельну ділянку площею 0,0886 Га, кадастровий номер :09:463:0006, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Рішення набрало законної сили (том 4, а.с.37-55).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він знайомий з позивачем з 1989 року, має з ним дружні стосунки, з відповідачем також знайомий, але не достатньо близько та стосунки не підтримує. Приблизно у 2002 році позивач почав жити з ОСОБА_10 , вони винаймали квартиру і почали будувати будинок. Після нового року позивач зателефонував йому та попросив грошей в борг на будівництво будинку. Навесні 2003 року, він дав позивачу 50 000 доларів з яких 20 000 доларів позивач повернув відразу, оскільки вони були йому не потрібні, а іншу частину віддавав частинами на протязі декількох років. З приводу будівництва, вони радились між собою, позивач звертався до нього, як до виконроба. Навесні 2004 року він був у них в будинку на першому поверсі, далі не ходив. Вікна та двері були, чи був паркан не знає. Коли він почав будувати свій будинок і йому потрібен був матеріал, він запитав про те де його знайти у ОСОБА_11 і він йому підказав. Відомо, що у ОСОБА_11 один будинок і все робилось саме для цього будинку, вони з ОСОБА_10 там проживали разом приблизно з 2004 року до 2011 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що він з позивачем знайомий, разом вони співпрацюють та мають партнерські, робочі відносини з 1996 року, з відповідачем також знайомий, але стосунків не підтримує. У 2003 році ОСОБА_13 попросив його допомогти з вирішенням питання щодо інтер`єрних робіт, там він і познайомився з ОСОБА_10 . Треба було зробити дизайн кімнат, перший поверх, також санвузол на другому поверсі, трішки ділянки та паркану. В процесі вони всі разом їздили та купували матеріал. Спочатку замовляв та оплачував послуги ОСОБА_13 , оскільки вони були знайомі, а з ОСОБА_10 вони вибирали матеріали, домовлялись про дизайн. Стосунки між ОСОБА_14 та ОСОБА_10 були сімейними. Будинок вони будували для себе, оскільки вибирали дитячу кімнату, спальні, поводили себе, як сімейна пара, неодноразово виникали спірні моменти щодо інтер`єру, говорили, що їм там жити разом. Чи приймав участь колишній чоловік ОСОБА_15 у будівництві йому не відомо. Працювати у будинок він прийшов десь у осінній період, на той час вже стояла коробка, були стіни. Оскільки у них з ОСОБА_14 були дружні відносини, вони договорів не укладали, останній сплачував йому кошти за послуги, приводів для недовіри не було.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Судом встановлено, що спірне домоволодіння придбано відповідачем ОСОБА_2 до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Стаття 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч.1 ст.24 КпШС України).

Кодекс про шлюб та сім`ю України не містив норми, яка б регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тому, встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу у період до 1 січня 2004 року немає ніякого правового значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком до 1 січня 2004 року, оскільки майнові права та обов`язки породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб.

В пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (п.п 1,2 ст.17, ст.18 Закону України «Про власність»).

Таким чином, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (спільною працею вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету), за умови, що укладеною між такими особами письмовою угодою визначено, що майно є спільною сумісною власністю (правова позиція Верховного Суду України щодо застосування Закону України «Про власність», викладена в постановах від 25 грудня 2013 року по справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1026цс15).

Позивачем не надана суду письмова угода, укладена між ним та відповідачем, якою визначено, що спірне майно є спільною сумісною власністю.

За змістом ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як встановлено у судовому засіданні та не заперечувалося сторонами, відповідач та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано.

Згідно зі статтею 39 КпШС України розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до статті 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Крім того, відповідно до ст.180 КпШС реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться по пред`явленні подружжям або одним з них копії судового рішення, що набрало законної сили, а також квитанції про сплату встановленої судом суми.

Так, суд не приймає до уваги посилання представника позивача про те, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було припинено в день постановлення рішення суду від 12 лютого 2003 року у справі про розірвання шлюбу, оскільки аналіз вищезазначених норм закону дає підстави для висновку, що незважаючи на наявність рішення про розірвання шлюбу між відповідачем ОСОБА_2 та її колишнім чоловіком ОСОБА_6 , їх шлюб вважається припиненим 25 червня 2003 року, тобто з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Також суд ставиться критично до посилань представника позивача стосовно того, що з 2002 року відповідач проживала однією сім`єю з позивачем та в період спільного їх проживання та шлюбу, відповідачем було придбано спірне домоволодіння на будівництво та поліпшення якого подружжя вкладало спільні кошти, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, будинок АДРЕСА_2 , було придбано ОСОБА_2 08 жовтня 2002 року, який в подальшому було знесено та на його місці відповідно до наданого дозволу було побудовано новий будинок. Так, будинок АДРЕСА_2 , відповідно до технічного паспорту виданого на ім`я ОСОБА_2 станом на 27.07.2003 було обладнано: електрикою, каналізацією, газопроводом та опаленням. Шлюб між позивачем та відповідачем було укладено 27 грудня 2003 року, тобто після придбання відповідачем та побудови спірного будинку.

Враховуючи те, що спірне домоволодіння було придбано відповідачем та побудовано під час її перебування у шлюбі з ОСОБА_6 , за таких обставин, воно не може вважатися спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також, суд не приймає до уваги надані в судовому засіданні показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , оскільки вони не спростовують встановлені судом обставини справи та не впливають на встановлені судом правовідносини між сторонами.

Згідно ст.182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на майно (річ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Це право включає в себе володіння, користування та розпорядження майном (ст.317 ЦК України).

Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 26 листопада 2015 року N834-VІІІ (далі - Закон), в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 2 даного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно частини 3 цього Закону, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

В силу пп.1 п.1 ст.4 Закону державній реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно.

Приймаючи до уваги те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі на час придбання останньою спірного домоволодіння та його побудови не перебували, а також те, що відповідач набула право власності спірне домоволодіння 25 січня 2016 року, тобто після розірвання шлюбу з позивачем, тому домоволодіння АДРЕСА_2 є її приватною власністю та вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння та припинення права власності на Ѕ частину нерухомого майна ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п.18-2 постанови від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Як встановлено в судовому засіданні, 01 грудня 2008 року позивач шляхом приватизації набула у власність земельну ділянку кадастровий номер :09:463:0006 загальною площею 0,0886 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_2 .

За таких обставин, спірна земельна ділянка, що була набута ОСОБА_2 у власність шляхом приватизації є її особистою приватною власністю та відповідно не може вважатися спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, позовні вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на Ѕ земельної ділянки, кадастровий номер :09:463:063, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та припинення права на Ѕ земельної ділянки ОСОБА_2 , є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується наданих позивачем документів, що підтверджують його участь у будівництві спірного домоволодіння, а саме: договору підряду №71 на виготовлення ковальський виробів від 12 травня 2006 року, договору поставки продукції «Technic industry», накладних, замовлень, договору №47/3 від 23 червня 2004 року з ПП «Спецпром» та додатку до договору №1 на загальну вартість всіх робіт та матеріалів у розмірі 298500 грн., договору на поставку вікон №37/2 від 06 березня 2004 року (том 1 а.с.34-40, том 3 а.с.34-40), то зазначені документи, на думку суду, свідчать про те, що під час його спільного проживання та шлюбу з ОСОБА_2 у спірному домоволодінні проводилися певні роботи з його благоустрою та поліпшення, в яких брав участь позивач, однак позивачем у позові не ставиться питання про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя в порядку, передбаченому ч.1 ст.62 Сімейного кодексу України.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно та припинення права власності задоволенню не підлягають у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.58 Конституції України, ст.ст.22, 24, 25, 27-1, 39, 44, 180 КпШС України, ст.ст.16-18 Закону України «Про власність», ст.ст.2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 26 листопада 2015 року N834-VІІІ, ст.ст. 182, 316, 319, 328, 331 Цивільного кодексу України, ст. 2-13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , іпн. НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_2 ), третя особа ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_3 ) про визнання права власності на нерухоме майно та припинення права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 30 вересня 2020 року.

Суддя О.П.Румянцев