Справа № 465/7382/19 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/252/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2019 року, постановлену в складі головуючого судді Кузь В.Я., у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, -

в с т а н о в и л а:

Заявник звернувся у Франківський районний суд м. Львова із заявою щодо видачі судового наказу. Просив видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 4 740 грн. 10 коп. та сплаченого судового збору в розмірі 192 грн. 10 коп.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2019 року у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив представник заявника ТзОВ «Львівенергозбут», вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки такий обов`язок прямо передбачений Законом. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року в справі №216/5756/15-ц.

Окрім того, поза увагою суду залишились особливості правового регулювання відносин з постачання електричної енергії побутовим споживачам, передбачені чинним законодавством. Згідно Закону України «Про ринок електричної енергії» одним із видів договорів, які укладаються з метою забезпечення функціонування ринку електричної енергії є договори про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті.

Згідно ч.2 ст. 72 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачу здійснюється електропостачальником за відповідним договором постачання електричної енергії споживачу, укладеним відповідно до правил роздрібного ринку. Відповідно до п. 7 постанови НКРЕ КП від 14.03.18 № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається …. Шляхом оплати рахунка…, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії… або підписання заяви-приєднання. Тобто, законодавством передбачено можливість постачання електричної енергії побутовому споживачу без фактичного підписання відповідного договору останнім.

Зазначає, що Товариство надало суду докази фактичного укладення даного договору шляхом споживання електричної енергії споживачем. Факт споживання електричної енергії за особовим рахунком № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 підтверджується витягом з програмного забезпечення ТОВ «Львівенергозбут», в якому вказані обсяги споживання електроенергії, а також відображено часткову оплату побутовим споживачем одержаних послуг.

Стверджує, що місцевий суд вийшов за межі вимог, які повинні перевірятись ним на цій стадії, оскільки відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України під час розгляду вимогу порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті. Водночас, у подальшому, боржник не позбавлений права зазначити про необґрунтованість заявлених вимог та звернутись до суду із заявою про скасування судового наказу.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2019 року, справу за заявою про видачу судового наказу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції щодо відмови видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Ухвалою про призначення справи до розгляду від 03 лютого 2020 року вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення виходячи із такого.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

За частиною 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно із ч. 3 ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Звертаючись із заявою про видачу судового наказу ТОВ «Львівенергозбут» покликався на те, що боржники є споживачами послуг з електричної енергії за місцем свого проживання. До заяви додано довідку про наявність заборгованості за період 01.02.2017 року по 19.06.2019 року на суму 4 740 грн. 10 коп., із зазначенням особового рахунку абонента, довідку з місця проживання про склад сім`ї та прописку, витяг з програмного забезпечення ТОВ «Львівенергозбут» по особовому рахунку, договір про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг та додаток № 2 до цього Договору.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не додано до заяви про видачу судового наказу договорів про надання житлово-комунальних послуг, укладених із боржниками, не зазначено тарифи за відповідні періоди, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг, документів, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги. Посилаючись на п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, згідно якої суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, у разі, якщо із заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, дійшов висновку про відмову у видачу судового наказу.

Крім цього, суд роз`яснив заявнику, що відповідно до ч. 2 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з вищезазначених підстав, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року в справі № 216/5756/15-ц.

Разом з тим, положення п. 3 ч. 3 ст. 163 ЦПК України про те, що до заяви про видачу судового наказу додається копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості необхідно розуміти таким чином, що така копія договору повинна бути додана у випадку, якщо в заяві йде покликання на такий договір.

Подана заява ТОВ «Львівенергозбут» свідчить про виникнення (порушення) права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Заявник зазначив свої вимоги і обставини, на яких вони ґрунтуються, додав документи, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, що вказують на розмір заборгованості за оплату фактично спожитих боржниками послуг за спожиту електричну енергію.

Попри це, заявник також додав копію письмового договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг.

Відповідно до абз. 5 п. 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії» фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Зі змісту довідки абоненту ТОВ «Львівенергозбут» вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований побутовий споживач та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . По даному особовому рахунку існує заборгованість 4 740 грн. 10 коп. за період з 01.02.2017 року по 19.06.2019 року.

Отже, між сторонами на підставі публічного договору склалися фактичні договірні відносини щодо послуг з приводу постачання електричної енергії.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу.

В свою чергу, зміст судового наказу передбачено ст. 168 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року), згідно пункту 7 якої у судовому наказі зазначаються, зокрема, повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Тобто, суд не вправі розглядати обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (оцінювати правильність та обґрунтованість розрахунків).

Натомість у подальшому, після видачі судового наказу, боржник у заяві про скасування судового наказу може зазначити про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача (п. 5 ч.2 ст. 170 , ч. 3 ст. 171 ЦПК України), що є передбаченою підставою для скасування судового наказу.

Враховуючи наведене, висновок суду про те, що доданий до заяви про видачу судового наказу договір не відповідає вимогам Цивільного кодексу України, які встановленні для договору, виходить за межі вимог, які повинні перевірятись судом на цій стадії.

Суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув та постановив помилкову увалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до п. 4 ч.1ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки розподіл судових витрат між сторонами вирішується судом за результатами розгляду заяви по суті заявлених вимог. Наразі розглянуто процесуальне питання. Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості стягнути судові витрати з боржника на користь заявника, оскільки не вирішено спір по суті заявлених вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 23 березня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 379 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» - задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2019 року - скасувати, справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та в силу вимог ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку не оскаржується.

Повний текст постанови складений 23 березня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.