Справа № 463/3962/17 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/2595/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремета Н.О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Цап П. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 01 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

04.08.2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Просила визнати договір дарування квартири по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Суховою О.І. 25.02.2004 року Р.№954, удаваним правочином; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 ідеальній частині квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/4 ідеальній частині нежитлового приміщення АДРЕСА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 30.09.1978 року і по даний час перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . За час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем за рахунок спільної праці та спільних коштів подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_2 та 1/2 ідеальну частину нежитлового приміщення АДРЕСА_3 . Квартира АДРЕСА_2 була придбана за спільні кошти подружжя, однак покупцем такої з певних причин виступив її батько - ОСОБА_3 , який в подальшому придбану квартиру подарував її чоловіку. відповідачу ОСОБА_1 . Хоча обдарованим по договору є лише ОСОБА_1 , однак насправді такий правочин вчинено в інтересах їх подружжя, тому укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 25.02.2004 року договір дарування, є удаваним правочином. Її батько ОСОБА_3 ніколи не мав матеріальної можливості придбати квартиру, тому справжнім покупцем бути не міг. Хоча зазначене нею майно і зареєстроване на відповідача, однак придбано в період перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до положень ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, та виходячи з принципу рівності часток, вона має право на половину спільного майна подружжя.

Окаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано договір дарування квартири по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Суховою О.І. 25.02.2004 року Р.№954, удаваним правочином.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 ідеальній частці квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/4 ідеальній частці нежитлового приміщення АДРЕСА_3 .

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Зазначає, що спільне проживання та ведення спільного господарства між ним та дружиною ОСОБА_2 припинено у лютому 2011 року, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданою ОСББ «Алондра». 25.02.2004 року між ним та ОСОБА_3 дійсно було укладено договір дарування квартири по АДРЕСА_1 , та в такій він проживає з лютого 2011 року. Укладення договору дарування відповідало волевиявленню дарувальника ОСОБА_3 , жодних перешкод для укладення договору дарування на двох осіб (на нього та позивачку) не було, про що їй достеменно відомо з часу укладення договору - 25.02.2004 року. Висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний позивачкою договір дарування укладено на користь обох з подружжя, не підтверджений належними доказами у справі. Постановляючи рішення у даній справі, суд першої інстанції не врахував правову позицію Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладену в ухвалі від 29.08.2012 року у справі № 6-25646св12 про визнання договору дарування удаваним та визнання права власності, відповідно до якої, оскільки позивач не була стороною спірного договору, тому до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 235 ЦК України, які містять правові наслідки удаваного правочину, який сторони правочину насправді вчинили для приховування іншого правочину, і стосується тільки сторін договору. Враховуючи наведене, вважає, що районний суд, постановляючи оскаржуване рішення, не врахував положення ст. 235 ЦК України та здійснив заміну суб`єктного складу оспорюваного договору дарування від 25.02.2004 року, зазначивши, що стороною договору була також і ОСОБА_2 . Вирішуючи питання про удаваність договору дарування від 25.02.2004 року та належність квартири до спільної сумісної власності, суд не врахував, що договір про пайову участь у будівництві від 29.01.2003 року, на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 є дійсним та не оспорюється позивачкою. Звертає увагу суду на те, що про укладення договору дарування між ним та батьком позивачки - ОСОБА_3 ОСОБА_2 було відомо з 25.02.2004 року. Відтак, вважає, що районним судом у даному спорі помилково не застосовано наслідки спливу строку позовної давності щодо вимог про визнання договору дарування удаваним, що є підставою для відмови у задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . Крім того, 1/2 ідеальна частка нежитлового приміщення АДРЕСА_3 придбана за його особисті кошти під час окремого проживання, а відтак, не може бути віднесене до спільного майна подружжя.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 проти скарги заперечили, просили у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до правової позиції, висловленої у справі № 6-1026цс16, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 1978 року, що стверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.6). Тривалий час сторони не проживають разом.

Згідно довідки про склад сім`ї та прописку, відповідач ОСОБА_1 з лютого 2011 року фактично проживає в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.59).

25.02.2004 року, на підставі договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Суховою О.І., реєстраційний №954, ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 . Згідно п.1 вказаного договору квартира належить дарителю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 02 лютого 2004 року Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження №91 від 02 лютого 2004 року, виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради, зареєстрованого у Львівському обласному бюро технічної інвентаризаці 19 лютого 2004 року за №4794135 (а.с.60-61).

23.12.2011 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину (а.с.63-64) ОСОБА_1 набув у власність 1/2 ідеальну частину нежитлового приміщення АДРЕСА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнаючи квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що спірна квартира набута одним із подружжя в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за кошти подружжя за рахунок їх індивідуальних та спільних трудових зусиль; дарувальник ОСОБА_3 коштів на придбання спірної квартири не мав; свідок ОСОБА_6 (рідна сестра позивачки) підтвердила, що батько ОСОБА_3 хоча і уклав договір дарування лише з ОСОБА_1 , однак був впевнений, що квартира є спільним майном доньки ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_1 ; доказів на спростування зазначеного стороною відповідача не представлено; з пояснень як позивача, так і відповідача встановлено, що майно придбано не за кошти ОСОБА_3 , тому сумнівів щодо справжнього набувача майна у суду не виникає.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів в цій частині не може погодитися, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що спірна квартира набута у власність ОСОБА_3 (дарувальника за договором дарування) на підставі договору про пайову участь у будівництві від 29.01.2003 року, укладеного між ним та ПП РІА «Знаю», акта приймання - передачі квартири від 01.12.2003 року та акта звірки взаєморозрахунків з пайовиками будівництва від 03.12.2003 року.

На час укладення договору дарування квартира належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 02.02.2004 року Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації № 91 від 02.02.2004 року, зареєстрованого у ЛОР БТІ 19.02.2004 року за № 4794135, про що зазначено у п.1 договору дарування квартири.

Виконання ОСОБА_3 договору про пайову участь у будівництві від 29.01.2003 року судом не досліджувалось, такий договір у матеріалах справи відсутній.

Як вбачається з позовних вимог ОСОБА_7 , така не оспорює договір про пайову участь у будівництві від 29.01.2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ПП РІА «Знаю», на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність спірну квартиру, нею також не надано суду доказів на підтвердження внесення спільних коштів подружжя на виконання цього договору (про пайову участь).

Натомість, задовольняючи позовні вимоги про визнання договору дарування удаваним правочином, суд жодних належних доказів на обґрунтування свого висновку не навів, не встановив, який правочин сторонами було насправді було вчинено, та дійшов необґрунтованого висновку про удаваність правочину.

Матеріали справи також не містять доказів, які б спростовували дійсну волю дарувалька ОСОБА_8 на укладеня договору дарування в користь ОСОБА_1 , такий висновок зроблений судом лише на підставі пояснень позивача та свідка ОСОБА_6 - сестри позивачки, які пояснили, що ОСОБА_3 хоча і уклав договір дарування в користь ОСОБА_1 , однак був впевнений, що квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, рішення суду в частині визнання договору дарування квартири по АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Суховою О.І. 25.02.2004 року Р.№954, удаваним правочином; визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 ідеальній частині квартири АДРЕСА_2 - підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 .

В решті рішення суду слід залишити без змін, оскільки 1/2 ідеальна частка нежитлового приміщення АДРЕСА_3 придбана відповідачем ОСОБА_1 під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, доказів того, що це майно придбано за його особисті кошти, відповідач суду не надав, а відтак, згідно ст.60 Сімейного Кодексу України, якою закріплено презумпцію спільності майна подружжя, 1/2 ідеальна частина нежитлового приміщення АДРЕСА_3 є спільним подружжя.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 01 липня 2019 року в частині визнання договору дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Суховою О.І. 25.02.2004 року, удаваним - скасувати та в цій частині ухвалити нову постанову, якою у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.03.2020 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.