ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року

м.Суми

Справа №587/1602/20

Номер провадження 22-ц/816/2026/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 29 липня 2020 року у складі судді Черних О.М., постановлену у м. Суми,

ВСТАНОВИВ:

28 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства юстиції України про визнання наказу протиправним, скасування його та визнання права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги мотивує тим, що оскаржуваний наказ відповідачем видано поза межами строків, визначених ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, вказав на те, що про розгляд скарги на дії державного реєстратора його не було повідомлено, а також не був повідомлений державний реєстратор, що є порушенням Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року за №1128.

Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 29 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 стосовно визнання протиправним та скасування наказу відповідача №1782/05 від 27 травня 2020 року.

Не погоджуючись з судовим рішенням щодо відмови у відкритті провадження стосовно частини позовних вимог, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема, заявник апеляційної скарги зазначив, що вимога про визнання протиправним наказу відпавідача, яким скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за позивачем, направлена на захист майнових прав ОСОБА_1 , чого безпідставно не врахував суд, а тому спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представник позивача у доводах апеляційної скарги також вказав і на те, що вимога про визнання права власності взаємопов`язана із вимогою про визнання наказу відповідача протиправним.

Від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд керувався п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України і виходив з того, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу відповідача є спором фізичної особи із суб`єктом владних повноважень і не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» (№ 29458/04 та № 29465/04), відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві керується законом, що приймається парламентом»; фраза «встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність; термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів; вимога стосовно того, що суд має бути «встановленим законом» є однією з декількох вимог Конвенції та протоколів до неї і встановлює, що дії національних органів мають базуватись на внутрішньому праві; вся організаційна система судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції (Coeme and others v. Belgium № 32492/96).

Відповідно до статей 124, 125 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»)

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Статтею 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду з вимогою про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Умовою для подання цього позову є невідповідність актів, прийнятих зазначеним органом, вимогам закону, а також порушення цими актами права власності. Незаконність може полягати як у невідповідності акта компетенції органу, який його прийняв, так і в безпосередньому порушенні права власності виданням такого акта. Важливе значення для застосування власником такого способу захисту має визначення суду, до якого слід звертатися із заявами про визнання незаконними актів, та виду судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, підставами виникнення спірних правовідносин стало скасування Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора. При цьому, позивач вважає, що оспорюваний наказ відповідачем був виданий з порушенням ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто з порушенням строків щодо розгляду скарги та недотриманням Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року за №1128, так як скаргу було розглянуто без повідомлення про це позивача та державного реєстратора.

Виходячи зі змісту оскаржуваного наказу, підставою для скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності позивача на виробничий будинок, розташований зав адресою: АДРЕСА_1 , стала неналежна перевірка державним реєстратором документів, на підставі яких має здійснюватись державна реєстрація вказаного права. Зокрема, вказано на наявність недоліків у наданому ОСОБА_1 свідоцтві про права на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат).

Згідно приписів ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній установлюються законом.

Крім того, виходячи з положень ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, з викладеного вбачається, що спір у цій справі стосується виключно самої процедури щодо проведення державної реєстрації права власності, а не підстав набуття такого права, та в супереч доводам апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 не є спором про право, а тому підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, так як спір виник внаслідок виконання відповідачем Міністерством юстиції України владних управлінських функції та має публічно-правовий характер.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, зважаючи на суть спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання наказу протиправним та скасування його у зв`язку з тим, що спір має публічно-правовий характер, а не є спором про право, як помилково вважає представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм процесуального права, тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, відповідно, без задоволення.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 29 липня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2020 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя доповідач)

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко