233 № 233/2202/20
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
08 вересня 2020 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мартиненко В. С.,
за участю секретаря судового засідання Ліман С.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не надав.
Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 08.09.2020 року постановлено провести заочний розгляд зазначеної справи.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 13.01.2011 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, копія якої долучена до матеріалів справи. Відповідач отримала кредитну картку, строк дії останньої 30 червня 2016 року, з встановленим банком кредитним лімітом, здійснювала витрати та платежі на погашення заборгованості.
З 21 травня 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».
Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач систематично користувалася кредитною карткою в межах встановленого банку кредитного ліміту та здійснювала платежі на погашення заборгованості.
- 9857,31 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту;
- 1885,18 грн - заборгованість за штрафом (фіксована частина - 500,00 грн, процентна складова - 1385,18 грн;
- 3542,56 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 за період з 01.10.2019 року по 31.03.2020 року.
Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним розрахунком, дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано отримання ним кредитних коштів за період з 03.10.2012 року по 30.07.2015 року. Так, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем та банківської виписки з особового рахунку відповідача вбачається, що позичальником востаннє були здійсненні витрати по кредитній картці за рахунок кредитного ліміту 30.07.2015 року та станом на 31.12.2015 року розмір заборгованості за тілом кредиту склав 2363,18 грн, з яких у період до 31.08.2014 року розмір заборгованості позичальника за здійсненими нею витратами в межах кредитного ліміту становив 1892,04 грн; з 01.09.2014 року позичальник здійснила витрати в межах кредитного ліміту ще на 414,14 грн; з 01.04.2015 року - ще на 57 грн.
Згідно з ч. 8 ст. 49, ч. 2 ст. 53 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг у цьому банку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Судом встановлено, що позивачем змінювався розмір процентної ставки за кредитним договором до витрат, здійснених за карткою «Універсальна», ставка до витрат в межах кредитного ліміту, здійснених у відповідний період становила станом на 01.03.2014 року - 30,00 % на рік, з 01.09.2014 року - 34,80 % на рік, з 01.04.2015 року - 43,20 % на рік.
А отже, до заборгованості за витратами позичальника, здійсненими до 31.08.2014 року в розмірі 1892,04 грн, застосовувалася процентна ставка 30,00 % на рік; до заборгованості за витратами позичальника, здійсненими з 01.09.2014 року до 31.03.2015 року в розмірі 414,14 грн, застосовувалася процентна ставка 34,80 % на рік; до заборгованості за витратами позичальника, здійсненими з 01.04.2015 року до 30.07.2015 року (дата здійснення останніх витрат позичальником) в розмірі 57 грн, застосовувалася процентна ставка 43,20 % на рік.
Позивачем до суду було надано декілька розрахунків заборгованості відповідача: за періоди з 03.10.2012 року по 31.12.2015 року та з 01.01.2016 року по 31.03.2020 року.
В розрахунку позивача, наданого для обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості за період з 03.10.2012 року по 31.12.2015 року, позивач виклав відомості про розмір тіла кредиту для кожного періоду, за який здійснено такий розрахунок, кількість днів в кожному періоді, розмір заборгованості за процентами та сума коштів, яка була віднесена позивачем на погашення заборгованості за процентами.
Судом встановлено, що з 01.03.2014 року банком використовується формула нарахування процентів, яка не відповідає умовам договору, вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 1048 ЦК України, зі змісту яких випливає, що проценти нараховуються лише на суму позики, а також вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 550 ЦК України, відповідно до яких проценти на неустойку не нараховуються.
Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, та з виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що, зокрема, з 01.03.2014 року позивач здійснював банківську операцію «списання процентів за користування кредитом» за рахунок яких стала збільшуватися база, на яку нараховуються проценти за користування кредитними коштами, а у випадку наявності заборгованості за пенею станом на перше число кожного місяця до бази заборгованості, на яку позивач нараховував проценти, була включена також така заборгованість за пенею. У разі погашення пені та прострочених процентів за рахунок платежу позичальника, сума заборгованості за пенею та за простроченими процентами, яка була включена до такої бази заборгованості, відповідно зменшувалася.
Оскільки судом встановлено, що, зокрема, з 01.03.2014 року позивачем була використана формула розрахунку заборгованості за процентами, яка суперечить вимогам закону та умовам договору, суд дійшов висновку про те, що вказаний розрахунок в частині нарахування заборгованості за процентами за період з 01.03.2014 року по 31.12.2015 року є необґрунтованим.
В зв`язку з тим, що судом встановлена необґрунтованість вказаного розрахунку процентів, та жодна із сторін не скористалась своїм правом самостійно подати до суду висновок експерта або заявити клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи, суд дійшов висновку про те, що розмір процентів за користування кредитом, має вираховуватися, виходячи з формули нарахування процентів на заборгованість: N*M/365*Y=Z, де N - поточне тіло кредиту, M - процентна ставка, 365 - кількість днів у році, Y - кількість днів за які здійснюється нарахування, Z - сума нарахованих процентів, замість формули, де N - заборгованість за кредитом (поточне тіло кредиту, нараховані відсотки та санкції (в попередньому місяці).
Використовуючи дані, зазначені у вказаному розрахунку, а саме: щодо розміру тіла кредиту в кожному періоді, межі якого встановлені в залежності від здійснення відповідачем витрат та внесення ним кошів на погашення заборгованості, щодо кількості днів у такому періоді, щодо розміру процентної ставки, що діяла для витрат, здійснених у відповідний період, судом отримано такі результати.
З банківської виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що 28.02.2014 року відбулось списання процентів в розмірі 67,55 грн та з 01.03.2014 року вказані кошти були додані до тіла кредиту як базу, на яку нараховуються проценти за діючою процентною ставкою 30 % річних. 07.03.2014 року відповідачем був здійснений платіж на погашення заборгованості за кредитом, кошти якого в першу чергу були спрямовані позивачем на погашення прострочених процентів, сума яких була включена до бази для нарахування поточних процентів, залишок спрямований на погашення тіла кредиту. Таким чином, необґрунтоване нарахування процентів на раніше нараховані, але не погашені проценти, відбувалось в період з 01.03.2014 року по 06.03.2014 року протягом 6 днів.
А отже, отримуємо такий розрахунок процентів, які були необґрунтовано нараховані позивачем за період з 01.03.2014 року по 06.03.2014 року: 67,55 * 30 / 100 / 365 * 6 = 0,33 (грн).
Аналогічну арифметичну операцію здійснено для кожного наступного періоду та встановлено, що в деяких періодах заборгованість за процентами нарахована не тільки на тіло кредиту, але й на частину заборгованості за процентами, яка була нарахована раніше, проте не погашена відповідачем, що відповідає відомостям, наведеним в виписці по особовому рахунку відповідача: так, 31.03.2014 року до бази для нарахування поточних процентів додано прострочені проценти в розмірі 66,75 грн, в зв`язку з чим база заборгованості, на яку необґрунтовано нараховувались поточні проценти за період з 31.03.2014 року по 08.04.2014 року (9 днів) дорівнювала 66,75 грн, а розмір необґрунтовано нарахованих процентів склав 0,49 грн (66,75 * 30 / 100 / 365 * 9 = 0,49 (грн).
За період з 30.04.2014 року по 25.05.2014 року: 64,14 грн / 26 днів = 1,37 (грн); з 26.05.2014 року по 29.05.2014 року = 63,54 грн (64,14 - 0,6) / 4 дні = 0,20 грн; за період з 30.05.2014 року по 20.06.2014 року: 132,18 грн (63,54 + 68,64) / 21 день = 2,28 грн; з 30.06.2014 року по 16.07.2014 року = 123,98 грн (4,88 + 119,10) / 17 днів = 1,73 грн; за період з 31.07.2014 року по 28.08.2014 року: 73,66 грн (0,06 + 73,60) / 29 днів = 1,75 грн; за період з 29.08.2014 року по 31.08.2014 року: 144,43 (70,77 + 73,66) грн / 3 дні = 0,35 грн.
З 01.09.2014 року діюча процентна ставка дорівнювала 32,4 % річних.
Продовжуючи вищенаведений розрахунок із застосуванням процентної ставки 32,4%, отримуємо такі результати: за період з 01.09.2014 року по 29.09.2014 року: 144,43 грн / 29 днів = 3,99 грн; за 30.09.2014 року: 306,40 (144,43 + 153,32 + 8,65) грн / 1 день = 0,29 грн; з 01.10.2014 року по 15.10.2014 року: 147,28 (306,40 - 159,12) грн / 15 днів = 2,10 грн; з 31.10.2014 року до 18.11.2014 року: 77,21 (76,65 + 0,56) грн / 19 днів = 1,39 грн; з 30.11.2014 року до 16.12.2014 року: 67,24 грн / 17 днів = 1,08 грн; з 31.12.2014 року по 19.01.2015 року: 76,49 грн / 20 днів = 1,45 грн; за період з 31.01.2015 року по 11.02.2015 року: 79,14 грн / 12 днів = 0,90 грн; за період з 28.02.2015 року по 23.03.2015 року: 97,91 грн / 24 дні = 2,24 грн; за 31.03.2014 року: 76,75 грн / 1 день = 0,07 грн.
З 01.04.2015 року діюча процентна ставка дорівнювала 43,20 % річних.
Продовжуючи вищенаведений розрахунок із застосуванням процентної ставки 43,20%, отримуємо такі результати: за період з 01.04.2015 року по 16.04.2015 року: 76,75 грн / 16 днів = 1,45 грн; за період з 30 квітня 2015 року по 25 травня 2015 року: 72,54 грн / 26 днів = 2,23 грн; за період з 26 травня 2015 року по 30 травня 2015 року: 66,46 (72,54 - 6,08) грн / 5 днів = 0,39 грн; за період з 31 травня 2015 року по 22 червня 2015 року: 142 (66,46 + 75,54) грн / 23 дні = 3,86 грн; за період з 23 червня 2015 року по 25 червня 2015 року: 51,91 (142 - 90,09) грн / 3 дні = 0,18 грн; за період з 30 червня 2015 року по 24 липня 2015 року: 130,66 грн / 25 днів = 3,86 грн; за період з 31 липня 2015 року по 26 серпня 2015 року: 75,63 грн / 27 днів = 2,41 грн; за період з 31 серпня 2015 року по 17 вересня 2015 року: 77,44 грн / 18 днів = 1,64 грн; за період з 18 вересня 2015 року по 29 вересня 2015 року: 56,65 (77,44 - 20,79) грн / 12 днів = 0,80 грн; за період з 30 вересня 2015 року по 30 жовтня 2015 року: 175,65 грн ( 56,65 + 1,98 + 117,02) / 31 день = 6,44 грн; за період з 31 жовтня 2015 року по 02 листопада 2015 року: 339,07 (175,65 + 7,90 + 155,52) грн / 3 дні = 1,20 грн; за період з 03 листопада 2015 року по 29 листопада 2015 року: 153,14 (339,07 - 185,93) грн / 27 днів = 4,89 грн; за період з 30 листопада 2015 року по 18 грудня 2015 року: 237,67 (83,40 + 1,13 + 153,14) грн / 18 днів = 5,16 грн.
А у підсумку, розмір заборгованості за процентами за користування кредитом, який був нарахований позивачем необґрунтовано за період з 01.03.2014 року по 31.12.2015 року, дорівнює 56,52 грн, що є сумою вищенаведених доданків.
Крім того, з розрахунку заборгованості наданого позивачем, вбачається, що внаслідок присвоєння позивачем заборгованості статусу простроченої, під час розрахунку процентів позивач використовував подвійний коефіцієнт, тобто вдвічі збільшуючи суму нарахованих процентів.
А отже, банком була використана формула нарахування процентів N*M/365*(2 або 1)*Y=Z, де N - заборгованість за кредитом (поточне тіло кредиту, нараховані відсотки та санкції (в попередньому місяці), M - процентна ставка, 365 - кількість днів у році, 2 або 1 - коефіцієнт процентної ставки (1 - застосовується у разі належного виконання зобов`язань, 2 - підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості), Y - кількість днів за які здійснюється нарахування, Z - сума нарахованих процентів.
Посилання позивача про те, що такий метод нарахування процентів за рахунок капіталізації раніше нарахованих процентів та неустойки із застосуванням подвійного коефіцієнту збільшення заборгованості за процентами, передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг не спростовує висновок суду з таких підстав.
Суд не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем залишилось не доведеним, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, відповідно до якої за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Оскільки судом не встановлені умови договору, за якими можливе застосування подвійного коефіцієнту для розрахунку заборгованості за процентами, суд дійшов висновку про те, що розмір процентів, нарахованих таким методом у відповідні періоди, підлягає зменшенню вдвічі, а саме: за період з 30.05.2014 р. по 20.06.2014 року на 52,21 грн (104,43 / 2); з 29.08.2014 року по 30.09.2014 року на 83,68 грн (167,37 / 2); з 31.01.2015 року по 11.02.2015 року на 29,68 грн (59,37 / 2); з 31.05.2015 року по 22.06.2015 року на 57,18 грн (114,37 / 2); з 31.08.2015 року по 17.09.2015 року на 44,61 грн (89,23 / 2); з 30.09.2015 року по 02.11.2015 року на 88,61 грн (177,23 / 2). А у підсумку, розмір заборгованості за процентами за користування кредитом, який був нарахований позивачем необґрунтовано із застосуванням подвійного коефіцієнту за вказані періоди, дорівнює 355,97 грн, що є сумою вищенаведених доданків.
У підсумку, розмір необґрунтовано нарахованих процентів за період з 01.03.2014 року по 31.12.2015 року дорівнює 412,49 грн, що є сумою вищенаведених доданків.
Судом встановлено, що до заборгованості за витратами позичальника, здійсненими до 31.08.2014 року в розмірі 1892,04 грн, застосовувалася процентна ставка 30,00 % на рік; до заборгованості за витратами позичальника, здійсненими з 01.09.2014 року до 31.03.2015 року в розмірі 414,14 грн, застосовувалася процентна ставка 34,80 % на рік; до заборгованості за витратами позичальника, здійсненими з 01.04.2015 року до 30.07.2015 року (дата здійснення останніх витрат позичальником) в розмірі 57 грн, застосовувалася процентна ставка 43,20 % на рік. А отже, за період з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року розмір заборгованості за процентами складає суму 367,16 грн, яка складається з таких доданків: 1892,04 * 30 / 100 / 365 * 182 (кількість днів у періоді) = 283,02 (грн.), 414,14 * 34,8 / 100 / 365 * 182 (кількість днів у періоді) = 71,86 (грн.), 57 * 30 / 100 / 365 * 182 (кількість днів у періоді) = 12,28 (грн.).
Також позивачем не обґрунтовано розрахунок в частині заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, нарахованих після 30.06.2016 року, з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Оскільки судом встановлено, що остання кредитна картка, на підставі якої відповідач користувався кредитним лімітом, мала строк дії до 30 червня 2016 року, що відповідає строку кредитування, іншого строку дії договору та інших умов виконання зобов`язань сторони не передбачили, суд дійшов висновку про те, що нарахування процентів за кредитним договором після спливу вказаного строку припиняється, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за процентами, що виникла за період з 01 липня 2016 року по 30 вересня 2019 року, та за який позивач просить стягнути заборгованість, є необґрунтованими.
Разом з тим, судом встановлено, що у період з 01.01.2016 року по 30.09.2019 року відповідач здійснила платежі на погашення заборгованості в сукупному розмірі 5961,60 грн. Враховуючи те, що останні витрати, які відповідач здійснила особисто за рахунок кредитного ліміту були датовані 30.07.2015 року, в зв`язку з чим тіло кредиту стало дорівнювати 2363,18 грн, обґрунтований розмір процентів за період з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року дорівнює 367,16 грн, розмір процентів, які були нараховані позивачем станом на 31.12.2015 року дорівнювало 80,11 грн, розмір необґрунтовано нарахованих процентів за період з 01.03.2014 року по 31.12.2015 року дорівнює 412,49 грн, отримуємо такий розрахунок: 367,16 + 80,11 - 355,97 - 5961,60 = - 5926,82 (грн); 2363,18 - 5926,82 = - 3563,64 (грн). А отже, станом на 31.03.2020 року у позичальника була відсутня заборгованість за тілом кредиту та процентами за користування кредитом.
Позовні вимоги щодо наявності заборгованості за пенею та штрафом є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Судом не встановлено наявність умов кредитного договору щодо розміру неустойки. Посилання позивача про те, що вказаний розмір передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг не спростовує висновок суду з підстав, що наведені вище.
Крім того, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
21.10.2015 року Верховним Судом України у справі №6-2003цс15 було винесено постанову, в якій був викладений висновок про те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Оскільки позивач одночасно просить стягнути і штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань і пеню, нараховану на прострочене зобов`язання, і пеню, нараховану за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, суд на підставі вищевикладеного висновку щодо застосування норм права, який відповідно до ст. ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахований судом, дійшов висновку про те, що нараховані пені та штрафи не можуть бути стягнуті з відповідача одночасно, оскільки стосуються одного порушення - порушення строків виконання зобов`язання з повернення кредитної заборгованості.
Крім того, при нарахуванні відповідачу заборгованості за пенею та штрафом позивачем не враховані положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та який набув чинності з 15 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1669 -УП).
Відповідно до ст. 2 Закону № 1669-УП на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.
Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 -УП цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
На виконання абзацу 3 п.5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. у № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».
02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».
Пунктом 1 та 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053».
Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є м. Костянтинівка Донецької області, яке відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 р. та від 02.12.2015 р. входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що вимоги стягнення пені та штрафу є необґрунтованими. А отже, в цій частині позовних вимог необхідно відмовити.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки судом встановлено, що станом на 01.10.2019 року, з якого позивачем нараховані проценти в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 625 ЦК України, у позичальника була відсутня заборгованість за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, суд дійшов висновку про те, що вказана заборгованість в розмірі 3542,56 грн нарахована необґрунтовано.
Крім того судом встановлено, що з 01.02.2016 року позивачем за рахунок кредитування позичальника розпочало щомісячне списання грошових коштів з призначенням платежів «за використання ліміту» та «страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту», за рахунок яких стала збільшуватися заборгованість за тілом кредиту. Разом з тим, судом не встановлено наявність умов договору щодо можливості позивачем списувати такі щомісячні платежі.
Також збільшення заборгованості позичальника за рахунок вказаних платежів є необґрунтованим з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
У рішенні від 10.11.2011 року Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що положення Закону ( 1023-12 ), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону ( 1023-12 ) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР ) слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що такі щомісячні платежі за рахунок кредитування позичальника, як «за використання ліміту» та «страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту», за рахунок яких стала збільшуватися заборгованість за тілом кредиту, не може бути визнано додатковими послугами, за які може бути нарахована така плата.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) умови договору, за якими можливе таке збільшення заборгованості є нікчемними з моменту укладення кредитного договору.
Керуючись ст.ст. 141, 259, 264 - 265, 273, 279, 280 - 282, 289, п.п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,-
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами ЦПК України, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Дата складення повного рішення суду - 14 вересня 2020 року.
Суддя