13 березня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Панченко О.М.,
за участі секретаря - Чехун Ю.В.,
за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд -
У вересні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , а також, про зобов`язання Центр надання адміністративних послуг Деснянської РДА в м. Києві зняти з реєстраційного обліку відповідача - ОСОБА_3 з спірної квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є єдиним власником зазначеної квартири, відповідач не є членом її сім`ї. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб в спірній квартирі, що належить їй, зареєстрований відповідач, який не має зареєстрованого права власності та права користування даною квартирою, що порушує її права як власника майна. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися з даним позовом до суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2019 року головуючим суддею по розгляду даної справи визначено суддю Панченко О.М.
Ухвалою суду від 10.09.2019 року було відкрито провадження у справі, в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Призначено проведення розгляду справи за правилами загального провадження до підготовчого засідання.
Одночасно, в даній ухвалі суду від 10.09.2019 року було відмовлено у відкриті провадження у справі, в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації щодо зобов`язання третьої особи - Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, вчинити певні дії, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Протокольною ухвалою суду від 12.12.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач в судове засідання не з`явилася.
Представник позивача в судовому засіданні просив суд задовольнити позовні вимоги його довірительки в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. Стосовно проведення розгляду справи в заочному порядку не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду від 10.09.2019 року строк.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
Отже, за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 25.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С., актом прийому - передачі нерухомого майна від 25.07.2019 року та Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.07.2019 року.
Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач по справі - ОСОБА_3 . Дана обставина також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 7354411 від 06.09.2019 року.
Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16).
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16).
Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».
Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім`ї позивача, значиться зареєстрованим в даній квартирі, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним їй на праві власності майном.
Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідач не являється членом сім`ї позивача, не веде нарівні із позивачем як власником квартири спільне господарство, що, відповідно, порушує право власності позивача, яка має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню в повному обсязі.
Окрім того, суд вважає за необхідним роз`яснити позивачу, що у відповідності до положень частини 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи положення ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 774 грн. 54 коп.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 383, 391, 403, 406 Цивільного кодексу України,ст. ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 280-283, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 774.54 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя: О.М. Панченко