Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
17 вересня 2020 року м. Черкаси
Черкаський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого-судді Смоляра О.А.
при секретарі Зарубі Н.М.
позивача ОСОБА_1
з участю представника позивача ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та повернення безпідставно набутого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування заявлених вимог вказала, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі та 07.03.2017 року рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси шлюб між сторонами був розірваний. В жовтні 2017 року Соснівським районним судом м.Черкаси між сторонами затверджено мирову угоду, якою визнано спільно набутим майном подружжя: квартиру АДРЕСА_1 ; приватний будинок АДРЕСА_2 ; земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0049 за адресою АДРЕСА_3 ; земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0050 за адресою АДРЕСА_3 ; транспортний засіб «Daewoo Nubira» д.н.з. НОМЕР_1 та «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_2 . Також судом визнано право власності на 7/20 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , та право власності на 13/20 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та сином сторін по справі ОСОБА_5 . На даний час сторони не дійшли згоди з розподілу спільного майна, а тому позивач була змушена звернутись до суду з вказаним позовом за захистом своїх прав.
22.08.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнає частково, а саме в частині визнання права власності за позивачем на Ѕ частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , та Ѕ частку трьох земельних ділянок, площею 0,3372 га, 0,2186 га та 0,0532 га, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації за продаж автомобіля марки «Chevrolet Lacetti» та квартири за адресою АДРЕСА_4 просив суд відмовити.
18.09.2019 року на адресу суду від ОСОБА_3 надійшла зустрічна позовна заява, відповідно до якої просив суд стягнути з позивача за первісним позовом грошову компенсацію за придбані під час шлюбу автомобілі марки «Daewoo Lanos» та «Daewoo Nubira» в сумі 90520 грн.
15.10.2019 року від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги зустрічного позову не визнає в повному обсязі, вважає їх безпідставними у зв`язку з тим що позивачем за зустрічним позовом не надано суду жодних доказів, що вказані транспортні засоби сторонами придбавалися та що вони були відчужені відповідачем за зустрічним позовом, а тому просила суд відмовити в задоволенні позову.
Відповідно до ухвали суду від 13.06.2019 року про відкриття провадження, розгляд справи проводиться за правилами загального провадження.
Позивач за первісним позовом та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, з підстав викладених в позовній заяві та просили суд первісний позов задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували.
Відповідач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні первісний позов визнали частково з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, та просили суд задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.
Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.
Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі та рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 07.03.2017 року шлюб, зареєстрований сторонами 09.08.1997 року було розірвано.
Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 03.10.2017 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , якою визнано спільно набутим майном подружжя:
- квартиру
АДРЕСА_5 , загальною площею 49,7 кв.м.;
- земельні ділянки з кадастровим номером :02:004:0049, площею 2186 км.м. та :02:004:0050, площею 532 кв.м. з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у АДРЕСА_3 ;
- транспортні засоби «Daewoo Nubira» д.н.з. НОМЕР_1 та «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_2
За ОСОБА_3 визнано право власності на 7/20 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,2 кв.м., за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 13/20 частки квартири.
19.02.2018 року ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_6 прийняв у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 . Вказана квартира продана за 880 054,00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19.02.2018 року.
Згідно розписки від 20.02.2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 15 000 доларів США від продажу вищевказаної квартири.
29.04.2017 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_7 автомобіль марки «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №7141/2017/438388 від 29.04.2017 року.
Розпискою від 10.02.2018 року ОСОБА_1 дала свою згоду на продаж автомобіля марки «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_2 , матеріальних претензій стосовно даного автомобіля до ОСОБА_3 не має.
Судом також встановлено та не заперечується сторонами по справі, що в спільній сумісній власності подружжя перебуває земельна ділянка, площею 0,3372 га з кадастровим номером :02:004:0048 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Вказана земельна ділянка була придбана за час спільного проживання подружжя в шлюбі, що не заперечується сторонами по справі.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Тобто, набуття майна в період шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності на таке майно.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентуєть сястаттею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).
Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).
У відповідності до п.23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Указане свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.
Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку житлового будинку та на Ѕ частку земельних ділянок, що розташовані в АДРЕСА_3 .
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом та її малолітнього сина грошових коштів від продажу квартири АДРЕСА_1 та автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», суд приходить до наступного.
В силу вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Посилання сторони позивача про те, що відповідач заволодів грошовими коштами в розмірі 82 00 грн. (вартість квартири вартість 7/20 частки відповідача) без достатньої правової допомоги, що суперечить пункту 2 мирової угоди, укладеної між сторонами, суд не приймає до уваги, так як згідно розписки від 20.02.2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 15000 доларів США за продаж квартири за адресою АДРЕСА_7 .
Тобто ОСОБА_1 добровільно віддала ОСОБА_3 грошові кошти за продаж вказаної квартири, за таких обставин, враховуючи визначену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а тому у суду немає підстав вважати, що грошові кошти, отриманні ОСОБА_3 є безпідставно набутим майном, як про це зазначає позивач за первісним позовом.
Суд також приходить до висновку про безпідставність позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 компенсації вартості спільного майна подружжя, а саме Ѕ частки транспортного засобу «Chevrolet Lacetti».
При розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду (постанова №755/20923/14-ц від 03 травня 2018 року).
Але як вбачається, з наданої відповідачем за первісним позовом розписки, ОСОБА_1 дала свою згоду на продаж вищевказаного автомобіля та будь-яких матеріальних претензій відносно даного автомобіля до ОСОБА_3 не має, а тому суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації за продаж автомобіля не підлягає до задоволення.
Що стосується позовних вимог, викладених в зустрічний позовній заяві, то суд вважає їх такими, що не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Автомобіль марки «Daewoo Lanos», 1998 року випуску не було визнано спільно набути майном подружжя, згідно ухвали Соснівського районного суду м.Черкаси від 03.10.2017 року.
Згідно п.4 мирової угоди, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 усе інше майно, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, яке не зазначено в цій мировій угоді поділено між ними в добровільному порядку, вони не мають і не матимуть в майбутньому будь-яких претензій одна до одної з приводу права власності на нього.
Будь-яких доказів, що даний автомобіль був придбаний за час спільного проживання подружжя та є спільно набутим майном, суду не надано.
Виходячи з наведеного суд, не вбачає законних підстав для задовлення позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації за вказаний автомобіль.
Також позивач за зустрічним позовом вказує що автомобіль марки «Daewoo Nubira» після розірвання шлюбу між сторонами, 28.03.2018 року, тобто більше ніж через рік після його розірвання, без його згоди був проданий відповідачем за зустрічним позовом, а тому він має право на грошову компенсацію на Ѕ частину його вартості.
Проте позивачем за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний автомобіль перебував у власності відповідача за зустрічним позовом та був проданий останньою, а а тому вказана позовна вимога також не підлягає до задоволення.
Також суд зазначає, що згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 18 січня 2017 року у справі N 6-2565цс16, відповідно до якої вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4 - 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Так, на момент розгляду спору по суті, не було вчинено дій щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та сторонами не вносилися на депозитний рахунок суду грошова компенсація за належні їм частки в спільному майні.
Враховуючи вищевикладене, з урахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, а також приймаючи до уваги вимоги зустрічної позовної заяви, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та повернення безпідставно набутого майна слід задовольнити частково, а саме в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку та трьох земельних ділянок за адресою АДРЕСА_2 , а зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 не підлягає до задоволенню.
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат, а тому суд приходить до висновку, що понесені сторонами судові витрати слід залишити за сторонами.
Керуючись ст.ст. 263-268 Цивільно-процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
Первісний позов задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_8 .
Визнати за ОСОБА_1 , 1/2 частку земельної ділянки площею 0,3372 га з кадастровим номером №:02:004:0048, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташованої у АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_1 , 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2186 га з кадастровим номером №:02:004:0049, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташованої у АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_1 , 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0532 га з кадастровим номером №:02:004:0050, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташованої у АДРЕСА_3 .
В задоволені решти вимог за первісним позовом та в задоволенні зустрічного позову - відмовити.
Судові витрати залишити за сторонами.
Учасники справи можуть ознайомитись з текстом судового рішенням, в електронній формі, на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень в мережі Інтернет - http://reyestr.court.gov.ua.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Черкаського апеляційного суду через Черкаський районний суд Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повной текст рішення складено та підписано 24.09.2019 року.

Суддя: О. А. Смоляр