Справа № 333/5842/19
Провадження № 2/333/412/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Михайлової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Уляницької Д.О.,

в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталя Павлівна, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

08.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П., про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за заповітом, який в подальшому уточним та зменшив позовні вимоги.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.08.1949 року дід позивача - ОСОБА_3 отримав право на будівництво житлового будинку на підставі договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою. Договір посвідчений Першою Запорізькою нотаріальною конторою № 24/у111-49 р та зареєстрований в ЗМБТІ № 28568 від 13.12.1962 року. Актом приймання індивідуального домоволодіння від 11.10.1962 року будівництво домоволодіння були прийнято комісією виконавчого комітету ради депутатів трудящих по Жовтневому району м. Запоріжжя. Отже, дід позивача побудував садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 . На підставі Договору дарування від 07.04.1964 року ОСОБА_3 подарував своїй дружині - ОСОБА_4 (бабусі позивача) Ѕ частину будинку (у домі А-1: кімната 1-3, площею 8,31 м2, кімнату 1-4, площею 15,96 м2, кухню 1-5, площею 7,23 м2, водопровід з колонкою).За договором купівлі-продажу від 21.05.1968 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 коридор, комору, веранду та сарай. Договір не був посвідчений ані нотаріально, ані в БТІ, укладений при свідках, внаслідок чого станом на сьогодні моєму вже 30 років як померлому діду належить 1/6 частка у спірному домоволодінні. Також у 1968 році ОСОБА_3 продав 1 кімнату площею 8,33 м2 в цьому домоволодінні жінці (анкетні дані невідомі). 17.12.1988 року цю кімнату площею 8,33 м2 у спірному будинку отримала у спадщину ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. 02.02.1990 року за Договором дарування ОСОБА_5 подарувала цю кімнату у спірному будинку ОСОБА_2 . У 1986 році дід позивача ОСОБА_3 помер. Розпорядження голови Комунарської райдержадміністрації Запорізької міської ради № 920 від 20.05.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 змінили ідеальні частки домоволодіння. Відтак, за ОСОБА_2 - 81/100, ОСОБА_3 - 7/100, ОСОБА_4 - Ѕ. У ОСОБА_2 є свідоцтво про право власності на 81/100 частини домоволодіння. ОСОБА_4 за таким свідоцтвом не зверталась, хоча у розпорядженні було зазначено, що вона мала право його отримати. ОСОБА_3 також не отримав це свідоцтво, оскільки вже давно помер. 31.05.2005 року Витягом за № 7390083 про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ за ОСОБА_2 було визнано 81/100 частки у спірному домоволодінні. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спірне майно, що належала померлій на праві приватної власності, проте свідоцтва про право власності на спірний будинок за життя вона не одержала. Таким чином, померлій бабусі позивача ОСОБА_4 на праві приватної власності фактично належав спірний будинок у частках Ѕ та 1/6. Позивач є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 , що підтверджується копіями заповіту від 14.07.2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 2219; витягу № 24210374 від 14.07.2010 року про реєстрації в Спадковому реєстрі. Інші родичі позивача, що вказані в заповіті - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відмовились від спадщини, що підтверджується їх відповідними заявами, які містяться в матеріалах спадкової справи. 01.09.2018 року позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, проте постановою від 01.09.2018 року державний нотаріус Дмитрієва Н.П. відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, що посвідчують право власності на ім`я ОСОБА_3 (діда позивача) та ОСОБА_4 (бабусі позивача) домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2019 року вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2020 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті .

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, але через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи без їх участі, підтримують уточнену позовну заяву про зменшення позовних вимог та просять визнати за позивачем право власності на 19/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Представник відповідача - ЗМР у судове засідання не з`явився, але через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву та просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, але через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначає, що оскільки позивач просить визнати за ним 19/100 частки у домоволодінні за АДРЕСА_1 , то його права позивачем не порушено, таким чином повністю визнає позовні вимоги ОСОБА_1 ( а.с. 86).

Третя особа - державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П. судове засідання не з`явилася, але через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі.(а.с.82)

Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою. Договір посвідчений Першою Запорізькою нотаріальною конторою № 24/у111-49 р та зареєстрований в ЗМБТІ № 28568 від 13.12.1962 року, 10.08.1949 року дід позивача - ОСОБА_3 отримав право на будівництво житлового будинку (а.с.6-7).

Актом приймання індивідуального домоволодіння від 11.10.1962 року будівництво домоволодіння були прийнято комісією виконавчого комітету ради депутатів трудящих по Жовтневому району м. Запоріжжя (а.с. 8-9).

На підставі Договору дарування від 07.04.1964 року ОСОБА_3 подарував своїй дружині - ОСОБА_4 (бабусі позивача) Ѕ частину будинку (у домі А-1: кімната 1-3, площею 8,31 м2, кімнату 1-4, площею 15,96 м2, кухню 1-5, площею 7,23 м2, водопровід з колонкою) (а.с. 10-11,13).

За договором купівлі-продажу від 21.05.1968 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 коридор, комору, веранду та сарай (а.с.14). Договір не був посвідчений ані нотаріально, ані в БТІ, укладений при свідках, внаслідок чого станом на сьогодні моєму вже 30 років як померлому діду належить 1/6 частка у спірному домоволодінні.

Також у 1968 році ОСОБА_3 продав 1 кімнату площею 8,33 м2 в цьому домоволодінні жінці (анкетні дані невідомі). 17.12.1988 року цю кімнату площею 8,33 м2 у спірному будинку отримала у спадщину ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.18).

За договором дарування від 02.02.1990 року ОСОБА_5 подарувала цю кімнату у спірному будинку ОСОБА_2 (а.с. 15-16).

Розпорядження голови Комунарської райдержадміністрації Запорізької міської ради № 920 від 20.05.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 змінили ідеальні частки домоволодіння. Відтак, за ОСОБА_2 - 81/100, ОСОБА_3 - 7/100, ОСОБА_4 - Ѕ. У ОСОБА_2 є свідоцтво про право власності на 81/100 частини домоволодіння (а.с. 17,18). Згідно позовної заяви ОСОБА_4 за таким свідоцтвом не зверталась, хоча у розпорядженні було зазначено, що вона мала право його отримати. ОСОБА_3 також не отримав це свідоцтво, оскільки вже давно помер.

31.05.2005 року Витягом за № 7390083 про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ за ОСОБА_2 було визнано 81/100 частки у спірному домоволодінні (а.с. 18).

Позивач є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 , що підтверджується копіями заповіту від 14.07.2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 2219; витягу № 24210374 від 14.07.2010 року про реєстрації в Спадковому реєстрі (а.с.19)

Як вбачається зі спадкової справи № 870/2010 заведеної після померлої ОСОБА_4 , копія якої знаходиться в матеріалах справи, інші родичі позивача, що вказані в заповіті - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відмовились від спадщини, що підтверджується їх відповідними заявами, які містяться в матеріалах спадкової справи. (а.с.95-144)

01.09.2018 року позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, проте постановою від 01.09.2018 року державний нотаріус Дмитрієва Н.П. відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, що посвідчують право власності на ім`я ОСОБА_3 (діда позивача) та ОСОБА_4 (бабусі позивача) на 19/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.20).

Крім того, судом досліджено висновок №87 експертного будівельно- технічного дослідження від 12.08.2019 , згідно якого частки співвласників у домоволодінні за АДРЕСА_1 відповідно до фактичного користування складають: ОСОБА_1 -11/100 домоволодіння; ОСОБА_2 - 89/100 домоволодіння. ( а.с.26-28)

У відповідності з п.п. 4.15 глави 10 свідоцтв про право на спадщину Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановчих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

На підставі ст. ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За змістом ч. 1, 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про практику розгляду судами України справ про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Ст. 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Враховуючи вищевказане, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, сукупність наданих доказів у їх взаємозв`язку, достатності, належності та допустимості суд вважає позовні вимоги позивача у повному обсязі обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню.

Керуючись ст. ст. 182, 1217, 1220-1223, 1268, 1269, 1296 ЦК України, ст. ст. 13,76,81,83,89, 211,247, 258,259, 263 , 264 , 265 , 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталя Павлівна, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за заповітом - задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 19/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В. Михайлова