Дата документу 18.03.2020
Справа № 501/2285/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Чорноморськ Одеської області

Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Смирнова В.В.,

за участю секретаря - Ясенчук Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чорноморськ Одеської області цивільну справу № 501/2285/19

за позовною заявою ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1

до

відповідача: ОСОБА_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2

третя особа: Відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, місцезнаходження: Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру, буд. 33

третя особа: Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, місцезнаходження: Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру, 33

вимоги позивача: про виселення та зняття з реєстрації за місцем проживання,

учасники справи не з`явилися.

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 діючої в інтересах ОСОБА_4 , треті особи - Відділ реєстрації обліку осіб ВК ЧМР Одеської області, Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей ВК ЧМР Одеської області про виселення та зняття з реєстрації за місцем проживання (а.с.2-5). За клопотанням представника позивача в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 діючої в інтересах ОСОБА_4 вимогу залишено без розгляду (а.с.92). Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач ОСОБА_2 від 20.07.2011 року та ПАТ «Астра банк» (пізніше перейменоване в ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК») уклали кредитний договір №36020 на суму 4000 000,00грн., строком до 20.07.2016 року, в забезпечення договору відповідач надав в іпотеку належне йому майно, квартиру АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві власності. Від 29.05.2018 року маж ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №36020 від 20.07.2011 року, та позивач стала новим іпотекодержателем. Відповідачу ОСОБА_2 від 30.05.2018 року було направлено лист - вимогу, та станом на 21.03.2019 року заборгованість за основним кредитним договором не сплачена а вимога проігнорована. Від 22.03.2019 року позивач ОСОБА_1 набула право власності на іпотечне майно. З отриманої 01.04.209 року довідки позивач дізналась про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .. Через відмову у знятті з реєстрації зазначених осіб та відсутності можливості користуватись належним майном на праві власності позивач змушена звернутись до суд, та просить суд:

- зняти з реєстрації та висилити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив до суду, просив суд відмовити в задоволенні заявлених вимог (а.с. 33-34).

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 від 17.03.2020 року надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов (а.с. 98-100).

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив до суду, просив суд відмовити в задоволенні заявлених вимог (а.с. 33-34).

Представник третьої особи надав до суду заяву про перенесення слухання справи у зв`язку з підготовкою висновку по справі щодо захисту прав дитини (а.с. 45-46).

Представник третьої особи надав до суду висновок про недоцільність виселення дитини по справі (а.с. 67-68).

Представник позивача ОСОБА_6 надала до суду клопотання про залишення у частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без розгляду (а.с.89-90).

Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей ВК ЧМР Одеської області в судове засіданні не з`явився, надав до суду заяву, просив слухання справи проводити без його участі (а.с. 96-97).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 05.08.2019 р. відкрито провадження та справу призначено до розгляду у загальному порядку (а.с. 29).

Ухвалою суду від 25.02.2020 р. задоволено клопотання представника позивача та в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без розгляду (а.с. 92).

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин.

Відповідач ОСОБА_2 від 20.07.2011 року та ПАТ «Астра банк» (пізніше перейменоване в ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК») уклали кредитний договір №36020 на суму 4000 000,00грн., строком до 20.07.2016 року, в забезпечення договору відповідач надав в іпотеку належне йому майно, квартиру АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві власності (а.с. 18-21).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначено, що ОСОБА_1 від 22.032019 року набула та зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_3 з підстав та в порядку, встановлених законодавством України, та є єдиним законним власником вказаного об`єкту нерухомості (а.с. 8-10).

Відповідно довідки № 15-3162 від 01.04.2019 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (а.с. 11).

Згідно заяви від 02.04.2019 року про зняття з реєстрації місця проживання, ОСОБА_1 звернулась до відділу реєстрації обліку осіб ВК ЧМР Одеської області щодо зняття з реєстрації ОСОБА_2 . , в чому було відмовлено (а.с. 12).

Відповідно заяви ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дєордієвій І.В. - заявлено, що відповідач вказав що іпотечне майноне є спільною власністю, не придбане в шлюбі та неповнолітні чи малолітні діти в іпотечному майні не зареєстровані та не проживають (а.с. 13).

Згідно виписки з домової книги про прописку від 01.06.2011 року зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 зазначений - ОСОБА_2 (а.с.14).

Відповідно листа - вимоги, ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 , та просила добровільно звільнити належне їй на праві власності майно (а.с. 15).

Згідно рекомендованого листа на ім`я ОСОБА_2 зазначено, що від 14.05.2019 року ним отримано від ОСОБА_1 лист(а.с.16).

Відповідно листа - вимоги, ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_3 діючої в інтересах ОСОБА_4 , та просила добровільно звільнити належне їй на праві власності майно (а.с. 17).

Згідно поштового конверту, ОСОБА_1 направляла лист на ім`я ОСОБА_3 від 18.05.2019 року повернулося з поміткою про не проживання (а.с. 22).

Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей ВК ЧМР Одеської області від15.01.2020 року надав до суду висновок № 1-17-25 про недоцільність виселення дитини по справі (а.с. 67-68).

V. Оцінка Суду.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалися на те, що реєстрація відповідача фактично позбавляє його розпоряджатися своїм майном та порушено його конституційне право на житло.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом ч.2 ст. 40 Закону №898-IV та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону №898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Законом України від 22 вересня 2011року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18.

При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами, зареєстрованої у спірній квартирі ОСОБА_2 у збереженні житла та інтересами нового власника, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідач тривалий час проживає у квартирі, з`ясувавши зв`язок відповідачки із спірною квартирою як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про виселення та зняття з реєстрації за місцем проживання ОСОБА_2 , є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, статтями ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської радиОдеської області про виселення та зняття з реєстрації за місцем проживання - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області В.В.Смирнов