Провадження № 2-з/201/3/2020
УХВАЛА

про відмову у вжитті заходів забезпечення позову

01 жовтня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Кисельової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , про забезпечення позову шляхом надання дозволу на отримання паспорта для виїзду за кордон неповнолітньої дитини без нотаріальної заяви матері по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення дитячого проїзного документу та тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення дитячого проїзного документу та тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, яка в провадження судді ОСОБА_4 була передана 17.12.2019р.

Ухвалою судді від 18.12.2019р. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання (а.с. 139 т. 1).

Позивач в особі представника адвоката Москаленко Н.І. (діє на підставі ордеру від 17.12.2019р. а.с. 135 т. 1) 11.01.2020р. звернувся із заявою про забезпечення позову, в якій, діючи в інтересах неповнолітньої доньки - громадянки України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просив дозволити йому звернутись до Консула України у Республіці Індонезія здійснити обмін для обміну паспорта для виїзду за кордон, термін якого закінчується 02.03.2020р., отримання нового паспорту у відсутності нотаріальної заяви матері ОСОБА_6 ; повідомити дипломатичну установу України у Республіці Індонезія, Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру та Державний Центр персоналізації документів державного підприємства «Поліграфічний комбінат України по виготовленню цінних паперів» про надання такого дозволу позивачеві.

В обґрунтування заяви представник позивача зазначила, що у колишнього подружжя Виприків є дві доньки, одна з яких старша ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ще до розірвання шлюбу батьків проживає разом з батьком - ОСОБА_1 (у т.ч. весь час тимчасових виїздів та проживання за кордоном протягом півтора роки) у Республіці Індонезія, повністю знаходиться на утриманні батька. З вересня 2019 року ОСОБА_8 навчається у школі за своїм постійним місцем мешкання.

Протягом півроку позивач звертався до Посольства України у Республіці Індонезія за консультаціями про обмін паспорта для виїзд за кордон для ОСОБА_5 , адже термін дії її закордонного паспорта НОМЕР_1 , закінчується 02.03.2020р.

Згідно з п. 3 ст. 6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014р. № 152, обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється у разі закінчення строку дії паспорта для виїзду за кордон. Відповідно до п. 2 ст. 7 особі, яка не досягла 16-річного віку, оформлення, обмін та видача паспорта для виїзду за кордон у разі оформлення у закордонній дипломатичній установи - здійснюється на підставі заяви одного з батьків. У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подаються нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа.

Вказує, що зі слів матері, вона виготовила нотаріальну заяву про надання дозволу про виготовлення нового паспорта для ОСОБА_9 і для ОСОБА_1 , але до теперішнього часу останні не отримали цей документ. Ніка має паспорт для виїзду за кордон, перебуває за кордоном легально, має офіційний дозвіл з боку Республіки Індонезія про тимчасове перебування у державі, але хоче обміняти закордонний паспорт на новий. Консулу України у Республіці Індонезія має повноваження на здійснення функцій щодо оформлення паспортів для громадян України, які перебувають за кордоном. Однак йому необхідне підтвердженні матері дитини або рішення суду про дозвіл на обмін паспорта.

До прийняття рішення у цій справі (надання дозволу на виготовлення проїзного документу з 16-річного віку та дозволу на перетин кордону України до 16-річного віку без згоди матері дитини) позивач просить вжити захід забезпечення позову надати йому як батькові дитини право звернутися із заявою про обмін паспорта для виїзду за кордон в зв`язку з закінченням терміну його дії, за відсутності нотаріальної згоди або присутності матері дитини. Просить вжити даний захід з метою продовження налагодженого життя дитини, її навчання і проживання.

На підставі викладеного, представник позивача просила вимоги заяви задовольнити.

Від представника відповідача адвоката Федорця Є.Є. (діє на підставі ордеру від 15.01.2020р. а.с. 240) надійшли заперечення на заяву про забезпечення позову (а.с. 19 23 т. 2), у яких представник відповідачки зазначив, що вимоги заяви про забезпечення позову є тотожні за змістом та повністю збігаються з вимогами позову, попри різне їх формулювання, фактично зводяться до надання дозволу на виготовлення паспорту для виїзду за кордон на ім`я дитини без згоди та участі матері. Згідно із ч. 10 ст. 150 ЦПК України, якою встановлено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Вимогу про надання дозволу на виготовлення паспорту для виїзду за кордон на ім`я дитини без згоди матері є похідними від вимог про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини до досягнення нею повноліття без згоди та супроводу матері.

Також повідомив, що шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2019 року у справі № 201/11875/19. У межах цієї справи розглядались вимоги ОСОБА_1 , про визначення місця проживання дітей з ним, проте у їх задоволенні відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.

ОСОБА_1 через свого представника звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська суду з позовом про визначення місця проживання дитини з ним, проте згодом позовну заяву повернуто. Наразі в провадженні суду справи щодо визначення місця проживання дитини відсутні.

Старша донька сторін - ОСОБА_8 незаконно, понад визначений Законом України «Про державний кордон України» граничний термін і Правилами перетинання державного кордону громадинами України, затвердженими постановою КМУ № 57 від 25.01.1995р., знаходилась з батьком на території республіки Індонезія з квітня 2019 року по січень 2020 року. Підставою перебування відповідача і дитини у вказаній країні є туристична віза строком на 90 діб. На теперішній час між сторонами є спір щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 . Нотаріально посвідченої згоди мати ОСОБА_6 на тимчасовий виїзд з України дитини ніколи нікому не надавала. Згодом відповідачці стало відомо, що батько дитини ОСОБА_1 і дитина повернулись в Україну з метою оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на малолітню дитину ОСОБА_10 , який ним було отримано у 20-х числах січня 2020 року. Після отримання без згоди матері паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ОСОБА_11 , батько дитини ОСОБА_1 самовільно, без згоди (у т.ч. нотаріальної) матері переправив дитину через державний кордон України, про що відповідачку повідомив сам через месенджер 07.02.2020р. ОСОБА_6 подала заяву про вчинення кримінального правопорушення, за її заявою внесені відомості до ЄРДР за № 0000458 від 27.03.2020 року за ознаками ч. 2 ст. 332 КК України.

Таким чином, порушені у заяві питання втратили свою актуальність. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні заяви.

Представник позивача в підготовче засідання не з`явилася, надала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на самоізоляції, через контактування з особою, хворою на COVID-19 (а.с. 17 т. 2).

Представник відповідача у поданих запереченнях просив розглядати заяву без його участі, без фіксації технічними засобами (а.с. 23, т. 2).

Розгляд справи відкладався неодноразово за клопотаннями сторін (а.с. 142, 244, 245, 246, т.1, а.с. 1, 2, 9 т. 2), у тому числі і у зв`язку із запровадження в Україні карантину. Однак позивач, який заявив клопотання про забезпечення позову, в підготовче засідання не прибув, належних і допустимих доказів поважності своєї неявки не надав.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Серед завдань і основних засад цивільного судочинства, зазначених у ст. 2 ЦПК України, є своєчасний розгляд цивільних справ (розгляд у розумні строки). Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ознайомившись із доводами заяви про забезпечення позову, розглянувши матеріали справи, приходжу до такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії та забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Позивач у своїй заяві про забезпечення позову просить дозволити йому звернутись і інтересах дитини ОСОБА_9 до консула України у Республіці Індонезія про здійснення про обмін паспорта для виїзду за кордон, отримання нового паспорту за відсутності згоди матері, повідомити дипломатичну установу України у Республіці Індонезія, інші уповноважені органи про надання йому (позивачеві) такого дозволу.

У позові позивач просить дозволити виїзд за межі території України неповнолітньої ОСОБА_5 , до досягнення нею 18-річного віку у супроводі батька ОСОБА_1 без супроводу та нотаріально посвідченої згоди матері; дозволити оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за межі території України неповнолітньої ОСОБА_5 , без супроводу та нотаріально посвідченої згоди матері.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на вимоги ст. 313 ЦК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31.03.1995р., які зумовлюють оформлення проїзного документа для дитини за нотаріально засвідченою згодою іншого з батьків. Однак, як вказує позивач, відповідачка не надає такої згоди, тому він звернувся до суду із цим позовом про надання дозволу на виготовлення закордонного паспорта і дозвіл на виїзд без згоди матері.

Застосування заходу забезпечення позову є попередньою і запобіжною мірою і є обмеженням особи у правах ще до встановлення факту порушення, - тому такий захід може бути застосованим лише у виключних і дійсно необхідних випадках.

Заява про забезпечення позову має бути обґрунтованою, її доводи мають підтверджуватися доказами. Позивач зобов`язаний довести, що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має дотримуватися балансу прав та інтересів сторін спору, вживати заходи забезпечення позову лише у разі співмірності вимог заяви вимогам позову та лише за умови дотримання принципу правомірного обмеження прав та інтересів протилежної сторони спору.

Суд доходить висновку, що фактично заявник у заяві про забезпечення позову просить розглянути спір по суті за однією з заявлених ним позовних вимог у даній цивільній справі, що є неприпустимим і є виходом за межі такої процесуальної дії, як застосування заходу забезпечення, та порушує принцип змагальності сторін.

Крім того, заявник не обґрунтував неможливості виконання рішення про задоволення його позову у разі незастосування вказаного ним заходу забезпечення, при цьому суд враховує зміст позовних вимог і порядок виконання рішення у разі задоволення позову.

Ураховуючи вищезазначені положення ст.ст. 149, 150 ЦПК України, суд вважає за необхідне у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149, 150, 260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представнику позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , про забезпечення позову шляхом надання дозволу на отримання паспорта для виїзду за кордон неповнолітньої дитини без нотаріальної заяви матері по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення дитячого проїзного документу та тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складений 05 жовтня 2020 року.

Суддя О.С. Наумова