Провадження № 22-ц/801/292/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 рокуСправа № 127/22367/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Копаничук С.Г.,

суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

при секретарі: Богацькій О.М.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач: Державне підприємство «45 експериментальний механічний завод» розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду від 28 листопада 2019 року і апеляційну скаргу Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» на рішення Вінницького міського суду від 28 листопада 2019 року , і додаткове рішення від 09.12.2019 року ухвалені під головуванням судді Сичука М.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,-

В с т а н о в и в :

14.08.2019року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «45 експериментальний механічний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22.06.2019 року по день ухвалення судом рішення внаслідок вимушеного прогулу і затримки виконання рішення, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 08.10.2018 року по 21.06.2019 року та 500 грн. у відшкодування моральної шкоди .

Зазначив ,що з 10.04.2013 року працював у відповідача ,в тому числі з 31.05.2018 року начальником цеху №3, з якої 08.10.2018 року був звільнений з роботи в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці .Рішенням Вінницького апеляційного суду від 21.06.2019 року у справі 127/28449/18 наказ про його звільнення від 08.10.2018 року було визнано незаконним і скасовано ,а відповідача зобов`язано поновити його на роботі з 09 жовтня 2018 року і стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.10.2018 року по 21.06.2019 року ,а також одноразове заохочення при народженні двох дітей. В частині поновлення на роботі і стягнення заробітку за 1 місяць рішення допущене до негайного виконання. Стягнуто з Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 88 135 ,38 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09 жовтня 2018 року по 21 червня 2019 року та 1000 грн. одноразового заохочення при народженні двох дітей. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Посилаючись на те, що рішення він отримав лише 27.06.2019 року ,так як справа була розглянута в порядку письмового провадження і відразу звернувся за його виконанням до відповідача і у виконавчу службу, проте в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.10.2018 року по 21.06.2019 року рішення суду виконавчою службою виконане 23.07.2019 року, а в частині поновлення на роботі на час звернення до суду не виконане , просив позов задовольнити і відшкодувати судові витрати ,винести окрему ухвалу на керівництво ДП»45 ЕМЗ», допустити негайне виконання в частині присудження заробітної плати за один календарний місяць.

19.09.2019 року ОСОБА_1 надав суду заяву про збільшення позовних вимог вимогою відшкодувати йому судовий збір у розмірі 768, 4 грн.

24.09.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про зміну позовних вимог в якій просив стягнути з ДП на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.06.2019 року по 19.08.2019 року в сумі 19 917,6 грн. ;компенсацію втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 09.10.2018 року по 21.06.2019 року; моральну шкоду 500 грн. та відшкодування 2500 грн. витрат на правничу допомогу та судового збору - 768,4 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду від 30.09.2019 року в прийнятті заяви про зміну позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено з причини того, що вона подана після проведення першого судового засідання пропуску передбаченого процесуальним законом строку

Рішенням Вінницького міського суду від 28.11.2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання рішення суду із 22.06. по 26.06.2019 року в розмірі 1493, 82 грн. без урахування податків. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду стягнуто з ДП «45 ЕМЗ`на користь ОСОБА_1 1000 грн витрат на професійну правничу допомогу, 55, 24 грн. судового збору. (а.с.161)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати у частині відмови йому у позові через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення ,яким його вимоги задовольнити повністю. Зазначив, що суд невірно оцінив докази ,їх достовірність і неправильно встановив обставини справи щодо фактичної дати поновлення позивача на роботі, яка відбулась 20.08.2019 року .

У апеляційній скарзі ДП «45 ЕМЗ» просить зазначене рішення суду у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 22.06.2019 року по 26.06.2019 року в розмірі 149382 грн. скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю .Зазначив, що працівник вважається поновленим на роботі з дня прийняття судом рішення про це і повинен з`явитись на роботу. До 27.06.2019 року позивач на роботу не з`являвся, а тому заробітна плата йому не нараховувалась.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «45 ЕМЗ» вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не обгрунтованими ,оскільки вони наказом від 26.06.2019 року поновили його на роботі з 09.10.2018 року, а тому ніякого вимушеного прогулу не може бути. Він після 27.06.2019 року не виходив на роботу ,а тому йому не нараховувалась заробітна плата. В частині виконання рішення про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, то кошти були перераховані йому державною виконавчою службою шляхом списання їх з р/р позивача 23.07.2019 року .

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «ЕМЗ» ОСОБА_1 вважає доводи скарги необгрунтованими ,а апеляційне провадження таким, що підлягає закриттю відповідно до п.2 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки містить факсимілле підпису і невідомо якою особою підписана скарга.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційних скарг вважає ,що клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження і сама апеляційна скарга ДП «45 ЕМЗ» підлягають залишенню без задоволення, а скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню лише в частині мотивування рішення з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, зокрема у випадку, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

Оскільки у суду апеляційної інстанції відсутні докази того, що апеляційна скарга підписана проставленням факсимілле, оскільки із підпису це не вбачається, а також підписана особою, яка не має права її підписувати, клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження ,відкритого за скаргою ДП «45 експериментальний завод», задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За правилами частини 2 статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частини 5 статті 235 Кодексу законів про працю України).

Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, законодавець пов`язує факт виконання рішення про поновлення на роботі боржником із днем видання наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки.

Тобто після встановлення цих фактів рішення про поновлення на роботі вважається виконаним і вимушений прогул через невиконання рішення про поновлення на роботі є закінченим. Із фактом невиконання боржником рішення суду про поновлення на роботі в частині стягнення будь - яких сум за цим же рішенням, закон невиконання рішення про поновлення на роботі ,не пов`язує.

Суд першої інстанції встановив, що наказом державного підприємства №45 експериментальний механічний завод» № 85/1к від 31 травня 2017 року, ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника цеху № 3 ДП «45 експериментальний механічний завод» ,а наказом № 203к від 08.10.2018 року його звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання незаконними дій, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» Чумака М.Ф. від 08 жовтня 2018 року № 203к про звільнення ОСОБА_1 з роботи 08 жовтня 2018 року у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування, згідно з п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника цеху № 3 ДП «45 експериментальний механічний завод» з 09 жовтня 2018 року. Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 88135,38 грн. ( без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 жовтня 2018 року по 21 червня 2019 року та 1000 грн. одноразового заохочення при народженні двох дітей. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно позовних вимог від 14.08.2019 року позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу через невиконання рішення суду з 22.06.2019 року по день винесення рішення , але в ході судового розгляду вимоги змінив і просив стягнути його з 22.06.2019 року по 19.08.2019 року, що й було предметом судового розгляду. В ході судового розгляду суд встановив , що у провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходяться ще дві справи, в яких позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з ДП "45 ЕМЗ" середній заробіток за час вимушеного прогулу за відповідні періоди, а саме e справі № 127/24143/19 (період з 20.08.2019 року по день винесення судом рішення) та справа № 127/28968/19 (період з 23.09.2019 року по день винесення судом рішення).

26.06.2019 року на підставі рішення Вінницького апеляційного суду від 21.06.2019 року ДП «45 ЕМЗ» було видано наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі. Даний наказ на час розгляду справи у суді є чинним ,не скасованим. Розмір середньоденного заробітку позивача за два місяці до звільнення встановлений рішенням апеляційного суду від 21.06.2019 року і складає 497, 94 грн. Відповідач нарахував ОСОБА_1 заробітну плату, починаючи з 27.06.2019 року по 19.08.2019 року в розмірі 17 465, 85 грн., з яких за вирахуванням податку виплатив 14 060 ,01 грн. платіжним дорученням №812 від 16.09.2019 року.

Постановляючи рішення у справі про часткове задоволення вимог позивача і стягнення йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22.06.2019 року по 26.06.2019 року у розмірі 1493,82 грн., суд виходив із того, що матеріалами справи та доказами підтверджено, що відповідач видав наказ про поновлення позивача на роботі 26.06.2019 року, після чого нарахував та виплатив йому заробітну плату ,починаючи з 27.06.2019 року по 19.08.2019 року в розмірі 17 465, 85 грн., з яких за вирахуванням податку сплачено 14 060 ,01 грн. платіжним дорученням №812 від 16.09.2019 року ,а тому ,враховуючи вину підприємства у незаконному звільненні позивача, стягнув на його користь середній заробіток і з часу постановлення апеляційним судом рішення до фактичного видання наказу про поновлення на роботі - з 22.06.2019 року по 26.06.2019 року.

Щодо відмови у стягненні компенсації втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати ,суд виходив із того, що умови ,з якими закон пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів не настали ,а саме : грошові кошти на виконання рішення суду від 21.06.2019 року були перераховані відповідачем 17.07.2019 року ,які 23.07.2019 року виконавчою службою стягнуті на користь позивача із затримкою в 1 місяць протягом якого індекс споживчих цін не перевищив 100% , а тому відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для такого відшкодування через недоведеність позивачем складу вчиненого відповідачем правопорушення ,а саме: факту заподіяння йому такої шкоди відповідачем, її складу ,розміру та причинного зв`язку. Відмовляючи у постановленні окремої ухвали на керівництво державного підприємства, суд виходив із не встановлення у даному випадку вини підприємства у несвоєчасному виконанні рішення суду та того, що застосування таких заходів є правом, а не обов`язком суду.

Апеляційний суд ,не встановлюючи вину підприємства за непоновлення позивача на роботі в період з 22.06.2019 року по 26.06.2019 року (дата наказу про фактичне поновлення позивача на роботі ) ,оскільки рішення апеляційного суду ухвалювалось 21.06.2019 року у письмовому провадженні і у матеріалах справи відсутні належні ,допустимі і достатні докази обізнаності відповідача до 26.06.2019 року зі змістом вказаного рішення ,тим не менше вважає ,що висновок суду про необхідність стягнення середнього заробітку за вказаний період з ДП є обгрунтованим, оскільки саме внаслідок незаконного звільнення позивача з роботи той втратив можливість працювати і отримувати заробітну плату у цей період.

Тому доводи апеляційної скарги підприємства щодо цього на рішення суду не заслуговують на увагу і підлягають відхиленню, як і доводи скарги на додаткове рішення,яким з підприємства були частково відшкодовано понесені позивачем судові витрати .

Щодо висновку суду про те, що позивач у період з 27.06.2019 року по 19.08.2019 року виплачував позивачу заробітну плату, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період не підлягає стягненню ,то він не відповідає дійсним обставинам справи,так як кошти були помилково виплачені відповідачем , як заробітна плата .

Як вбачається з рішення апеляційного суду від 21.06.2019 року , зобов`язавши відповідача поновити ОСОБА_1 на роботі , суд стягнув з підприємства на користь ОСОБА_1 88135,38 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 жовтня 2018 року по 21 червня 2019 року ( без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів) та 1000 грн. одноразового заохочення при народженні двох дітей.

Відповідач згідно розрахунку (а.с. 124) нарахував йому стягнуту рішенням апеляційного суду суму 88135,38 грн . + 1000 грн.( за вирахуванням податків - 17 381, 4 грн.) = 71 753, 98 грн. ,не як середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу ,а як заробітну плату за період з жовтня 2018 року по червень 2019 року ,в той час як виконуваним рішенням заробітна плата не стягувалась ,так як позивач не працював.

Тобто,ці суми за розміром являлись по суті стягнутим рішенням апеляційного суду середньомісячним заробітком за час вимушеного прогулу, що виплачений позивачу 01.08.2019 року.

Також із того ж розрахунку вбачається,що відповідач нарахував позивачу до виплати 17 465, 85 грн., як «доплату до середнього», пояснивши у засіданні , що це нарахована позивачу заробітна плата за період після поновлення ОСОБА_1 на роботі - з 27.06.2019 року по 19.08.2019 року ,що ,за вирахуванням податку в розмірі 3405 ,84 грн. складає 14 060,01 грн.,що виплачена відповідачем 16.09.2019 року шляхом зарахування на картковий рахунок банку(а.с.124-125,135-136).

Разом із тим, колегія суддів вважає , що оскільки відповідач, хоча і видав наказ 26.06.2019 року про поновлення позивача на роботі ,проте вважати цю дату датою належного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, не представляється можливим, оскільки це суперечитиме положенням ст.65 ЗУ «Про виконавче провадження» про те, що належним чином виконаним боржником рішення про поновлення на роботі є тоді, коли внесено відповідний запис до трудової книжки стягувача та ст.94 КзПП України щодо заробітної плати, яка є винагородою ,що виплачується працівникові за виконану ним роботу.

Так, видавши наказ про поновлення на роботі 26.06.2019 року, відповідач про нього вчасно позивача до відома не поставив. Ні позивач , ні відповідач не заперечують той факт, що відповідач повідомив позивача про його поновлення на роботі року з вимогою надати трудову книжку для внесення запису про це листом від 06.08.2019 року , яке відбулось 19.08.2019 року. Жодна із сторін не заперечують того факту , що позивач до цього дня на роботу не виходив, свою трудову функцію на поновленій посаді не здійснював.

Також висновок про належне виконання відповідачем рішення суду 26.06.2019 року суду суперечить іншим матеріалам справи.

Як вбачається із постанов державного виконавця у в/п № 59471114, останній в зв`язку з невиконанням рішення про поновлення позивача на роботі двічі - 10.07.2019 року і 16.07.2019 року накладав на підприємство штраф. Постановою поліції було порушено кримінальне провадження за невиконання рішення апеляційного суду про поновлення на роботі позивача.

Ні позивач , ні відповідач не спростовують той факт, що листом від 06.08.2019 року відповідач повідомив позивача про його поновлення на роботі 26.06.2019 року з вимогою надати трудову книжку для внесення запису про це ,і такий запис був внесений 19.08.2019 року. Жодна із сторін не заперечують того факту , що позивач до цього дня на роботу не виходив, свою трудову функцію на поновленій посаді не здійснював.

Таким чином ,згідно закону фактичне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і , відповідно, кінець періоду вимушеного прогулу через несвоєчасне виконання рішення суду , відбулися 19.08.2019 року і саме з цієї дати слід вважати рішення суду виконаним .

Тому за цей період часу з 22.06.2019 року і по 19.08.2019 року і підлягав стягненню відповідно до ст.236 КзПП України середній заробіток за час вимушеного прогулу через затримку боржником виконання рішення суду про поновлення на роботі, розмір якого вірно визначався судом із середньоденного заробітку ,встановленого рішенням апеляційного суду від 21.06.2019 року - 497, 94 грн., оскільки позивач не працював .

Таким чином, за 40 робочих днів за період з 22.06.2019 року по 19.08.2019 року підлягало б стягненню на користь позивача 19917, 6 грн.

Проте, враховуючи положення ст.236 КзПП України про те ,що виплаті боржнику за час затримки виконання рішення суду підлягає середній заробіток або різниця в заробітку за час затримки , тобто , здійснення цих виплат має компенсаторну функцію,колегія суддів вважає,що із розміру мають відраховуватись усі фактично отримані позивачем суми .

Разом із тим ,в зв`язку зі стягненням не оскаржуваною позивачем частиною рішення середнього заробітку за період з 22.06.2019 року по 26.06.2019 року в розмірі 1493,82 коп. , нарахуванням позивачу за період з 27.06.2019 року по 19.08.2019 року 17 465, 85 грн.(з вирахуванням податку отримано 14 060, 01 грн.),а також з врахуванням 2162, 61 грн. отриманої соціальної допомоги по безробіттю ,різниця фактично отриманих позивачем коштів у вказаному періоді і тих , на які він має право , носить від`ємне значення на 1201,68 грн. А відтак у задоволенні позову необхідно відмовити.

Тому доводи апеляційної скарги про невірно встановлені судом фактичні обставини справи хоча частково заслуговують на увагу із наведених мотивів , однак не свідчать про наявність підстав для задоволення цих вимог і є підставою для зміни лише мотивувальної частини рішення суду .

Частково слушними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 і щодо необґрунтованості рішення в частині відмови у стягненні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з мотивів невірного визначення судом періоду затримки з 21.06.2019 по 23.07.2019 року ,в той час як він просив стягнути таку компенсацію за період з 09.10.2018 року по 21.06.2019 року .

З врахуванням цих доводів та положень ч.4 ст.367 ЦПК ,колегія суддів вважає,що і в цій частині мотивування суду першої інстанції підлягає зміні.

Разом із тим,зі змісту ст.2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» вбачається ,що така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, під якими у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Оскільки стягнуті рішенням апеляційного суду за період з 09.10.2018 року по 21.06.2019 року грошові кошти не є заробітною платою ,а середньомісячним заробітком за час вимушеного прогулу,що за правовою природою не є періодичними виплатами і носить разовий характер,стягнення вказаної компенсації із зазначених позивачем підстав виключається.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення в частині відшкодування моральної шкоди,колегія суддів вважає такими ,що не заслуговують на увагу.

Згідно ст..237-1 КзПП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем в порушення вказаної статті не доведено ті обставини ,що порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи скарги про те,що сам по собі факт порушення законних прав та відсутність будь-яких засобів до існування свідчить про наявність душевних страждань, безпідставні. Крім того,як визнав ОСОБА_1 у засіданні апеляційного суду , після звільнення і до 19.08.2019 року він перебував на обліку у Лівобережному центрі зайнятості та отримував соціальну допомогу.

З врахуванням усього викладеного, є обґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди з причин недоведеності позивачем с факту заподіяння йому такої шкоди відповідачем, її складу ,розміру та причинного зв`язку між нею і протиправністю діянь заподіювача.

Також підлягають відхиленню доводи скарги щодо неправомірності відмови суду у винесенні окремої ухвали про вчинення посадовими особами ДП «45 ЕМЗ» порушень законодавства та направленні її Державному концерну «Укроборонпром».

Відповідно до ст.262 ч. 1 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Проаналізувавши висновок суду першої інстанції ,колегія суддів уважає,що суд вірно виходив з того ,що окрема ухвала виноситься судом лише при виявленні порушень закону, а тому, врахувавши відмову фактично у більшій частині позовних вимог , суд мав підстави не виносити окрему ухвалу щодо посадових осіб підприємства.

На виконання рішення суду від 21.06.2019 року відповідач видав наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1 на роботі 26 .06.2019 року , стягнуті рішенням суду грошові кошти були виплачені позивачу протягом місяця ,а невчасне внесення запису про поновлення на роботі у трудову книжку позивача ,якої у відповідача в наявності фактично не було ,на думку колегії суддів не є безспірною підставою для винесення судом окремої ухвали щодо посадових осіб товариства.

З урахуванням наведеного і враховуючи ,що суд при розгляді справи невірно встановив дійсні обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції щодо мотивів відмови у позові ,а також неправильне застосування норм матеріального права ,колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає зміні лише у мотивувальній частині .

Враховуючи викладене та те, що колегія суддів, хоча і задовольняє частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 і змінює мотивувальну частину рішення ,проте у підсумку прийняте судом рішення залишає без змін, а тому вважає необхідним залишити його без змін і в частині розподілу судових витрат, а витрати , фактично понесені сторонами в зв`язку з апеляційним переглядом справи, залишити за сторонами.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382-384 ЦПК України ,-

П о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «45 експерементальний механічний завод» на рішення суду та додаткове рішення суду залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково в частині зміни мотивування рішення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у тексті цієї постанови.

В іншій частині рішення суду від 28 листопада 2019 року та додаткове рішення суду від 09 грудня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати за апеляційний перегляд справи залишити за сторонами.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: С.Г. Копаничук

Судді : С.К. Медвецький

В.В. Оніщук