04.09.2020 Єдиний унікальний номер 205/8033/19
Номер провадження 2/205/711/20
РІШЕННЯ

іменем України

04 вересня 2020 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу № 205/8033/19 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю. Позивач просить визнати право власності в порядку набувальної давності на 2/7 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 5/7 частин житлового будинку, розташованого на земельній ділянки площею 1 831 кв.м. в АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 13 вересня 1989 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Корсун А.Є. (а.с. 9-10).

Ухвалою Народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 25 квітня 1961 року № 19/5 затверджена мирова угода між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно до умов якої, розподілялись частки на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 наступним чином:

- 1/7 ОСОБА_4 ;

- 5/7 ОСОБА_5 ;

- 1/7 ОСОБА_6 (а.с. 15)

Згідно відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР № 1020 від 31 січня 2006 року, станом на 30 січня 2006 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано:

-на 5/7 частки за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.09.1989, посвідченого 2ДДНК за реєстром № 1-5167;

-на 1/7 частку за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.1963, посвідченого 3ДДНК за реєстром № 1-899 (а.с. 19).

Домоволодіння АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку літ. А-1 з прибудовами, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., літньої кухні літ. б, сарая літ. ж, вбиральні літ. д, душу літ. м, гараж літ. н, вольєру літ. о, колодязя літ. к, огорожі № 1, 3, вимощення літ. І (а.с. 69-72).

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 зареєстрована з 27.11.1989 року в домоволодінні АДРЕСА_1 (а.с. 11-14).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що ОСОБА_1 в домоволодінні АДРЕСА_1 проживає з 1989 року, але останні п`ять років не проживає, а в домоволодінні проживає її онук ОСОБА_9 .

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Приймаючи до уваги, що позивачем не доведено факт користування 2/7 частинами домоволодіння АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 77, 81,141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на 2/7 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за набувальною давністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 вересня 2020 року.

Суддя Н.Г. Остапенко