ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 року м. Чернівці

Справа № 718/492/18

Провадження № 22-ц/822/201/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар - Вовкун Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та відшкодування витрат, понесених на ремонт та будівництво майна, головуючий у І-й інстанції - Масюк Л.О. ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та відшкодування витрат, понесених на ремонт та будівництво майна.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що з ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 1983 року. Після одруження вони оселилися проживати в господарстві батьків відповідача, що розташоване по АДРЕСА_1 . Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_6 . Вона і діти були зареєстровані у цьому господарстві.

Зазначала, що господарство на той час відносилося до колгоспного двору, його головою була матір відповідача ОСОБА_7 . Господарство складалося з житлового будинку загальною площею 80 кв.м. (1965-1968 р. побудови), кухні, стайні, стодоли та підвалу (1972 р. побудови). У зв`язку з тим, що житловий будинок потребував покращення житлових умов, ними, як подружжям, з дозволу матері відповідача, у 1990 році по всій довжині будинку літ. А було добудовано прибудову літ. А1, яка складається з житлової кімнати, кухні, коридору, ванної кімнати та сауни.

Посилалася на те, що рішенням виконавчого комітету Глиницької сільської ради народних депутатів № 40/7 від 24 липня 1996 року було визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 за ОСОБА_7 , а рішенням виконавчого комітету Глиницької сільської ради народних депутатів №41/7 від 24 липня 1996 року було узаконено самовільне будівництво жилого будинку літ. А, літньої кухні Б, Д, сараю В, Г, Є, З, сараю И, К, Л, гаража Й у вказаному господарстві. Згодом, а саме 05 серпня 1996 року, на ім`я ОСОБА_7 видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_2 .

Також зазначала, що впродовж 1998-2009 років у даному господарстві в житловому будинку літ. А подружжям зроблено ремонт, а саме проведено газопостачання, водопостачання та водовідведення, електрифікацію, в коридорі стіни облицьовано керамічною плиткою та пластиком, підлогу покрито ламінатом, ванну кімнату оздоблено облицювальною керамічною плиткою, влаштовано сантехніку (унітаз, умивальник, душова кабіна, ванна), газовий котел, в житлових кімнатах підлогу зроблено з паркету, частково з ламінату; в кухні підлогу оздоблено облицювальною плиткою; стіни оздоблено пластиком; здійснено заміну покрівлі односкатного даху з шиферу на металеву; в сауні стіни та стеля обшиті вагонкою з дерева; влаштовано ковані дашки на входах в будинок, решітки на вікнах, ковані перила на боковому вході в будинок літ. А.

По господарських спорудах виконано також ряд робіт: в підвалі літ. Пг, Вх замінено металопластикові двері та два вікна; в жилій літній кухні літ. Б поміняно металопластикові двері та три металопластикові вікна; підведено газопостачання; в літній кухні літ. Д поміняно два металопластикові вікна; викопано криницю № 3 та вигрібні ями № 4 і № 5; облаштовано огорожу та ворота з хвірткою №1 та №2; побудовано убиральню літ. У та облаштовано убиральні літ. У, Ж керамічною плиткою; здійснено зовнішню штукатурку житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. Б, сараїв літ. В, Г, літньої кухні літ. Д, сараю літ. Е; здійснено будівництво гаража літ. К, подвір`я облаштовано декоративною плиткою.

З урахуванням змінених позовних вимог, просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 будівельні матеріали, вироби, конструкції та виконані будівельні роботи вартістю прямих витрат 648 570 грн в господарстві по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , та визначити частки кожного з них в грошовому виразі по 324 285 грн; визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 будівельні матеріали та виконані роботи по будівництву самочинно збудованого житлового будинку літ.З-І, МЗ в домоволодінні по АДРЕСА_1 вартістю 307 659 грн та визначити частки кожного в грошовому виразі по 153 829,50 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 478 114,50 грн у відшкодування витрат, витрачених на ремонт та будівництво в господарстві по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будівельні матеріали, вироби, конструкції та виконані будівельні роботи, вартістю прямих витрат 648 570 грн у господарстві по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 та визначено частки кожного з них в грошовому виразі по 324 285 грн.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будівельні матеріали та виконані роботи по будівництву самочинно збудованого житлового будинку літ. З-І, МЗ в домоволодінні по АДРЕСА_1 , вартістю 307 659 грн та визначено частки кожного в грошовому виразі по 153 829,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 478 114,50 грн у відшкодування витрат, витрачених на ремонт та будівництво в господарстві по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права прийняв позовну заяву (уточнення позовних вимог) від 27 листопада 2019 року після призначення розгляду справи по суті, але в рішенні не зазначив мотивів прийняття збільшених позовних вимог.

Аргументує скаргу тим, що Будівля 1 набута ОСОБА_2 у власність у порядку спадкування, а тому не може бути визнана спільним майном подружжя. Позивачем не доведено, що будівництво, покращення, ремонт, реконструкція Будівлі 1, вартість якої встановлена експертизою, проводилися у період перебування у шлюбі.

Норми матеріального права, на які посилається позивач, не є підставою для задоволення позову і не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Вимога про відшкодування витрат на будівельні матеріали є належним способом захисту лише стосовно об`єктів незавершеного будівництва. Будівля 1 є самостійним введеним в експлуатацію об`єктом, отже, звернення до суду у такий спосіб є неналежним способом захисту.

У рішенні суду не надано правової оцінки заяві про застосування строків позовної давності.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині задоволення позовних вимог щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будівельних матеріалів, виробів, конструкцій та виконаних будівельних робіт вартістю прямих витрат 648 570 гривень у господарстві по АДРЕСА_1 , визначення частки кожного із них в грошовому виразі по 324 285 грн та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 478 114,50 грн у відшкодування витрат, затрачених на ремонт та будівництво в господарстві, то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого в іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до прийняття в експлуатацію і до моменту державної реєстрації права власності на новостворене майно, не будучи будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 02 жовтня 1983 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Берегометської сільської ради, актовий запис № 21.

Відповідно до заочного рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 серпня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 15 серпня 2016 року.

З довідки, виданої Глиницькою сільською радою № 98 від 05 жовтня 2011 року та погосподарських книг, вбачається, що власником житлового будинку по АДРЕСА_1 була ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а забудовниками є померлі ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , які були зареєстровані та проживали у вказаному будинку з 1969 року.

Згідно з рішенням Глиницької сільської ради Кіцманського району № 41/7 від 24 липня 1996 року було узаконено самовільне будівництво житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. «Д», «В», «Г», «Є», «З», сараїв «И, К, Л», гаража літ «Й» в господарстві ОСОБА_7 ..

Відповідно до рішення Глиницької сільської ради Кіцманського району № 40/7 від 24 липня 1996 року, за ОСОБА_7 визнано право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 .

З свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 05 серпня 1996 року вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_7 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 грудня 2016 року ОСОБА_2 передано у спадщину житловий будинок по АДРЕСА_3 та відповідно до витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі № 46080489 зареєстрована спадкова справа за ОСОБА_2 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 08 грудня 2016 року за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину зареєстровано право власності житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальна площа 123,5 кв.м., житлова площа 83 кв.м. У відомостях про складові частини об`єкта нерухомого майна перераховані наступні будівлі та споруди: житловий будинок літ. А-1, а; літня кухня літ. Б, б; літня кухня літ. Д; сараї літ. В, Г, г; сараї літ. Л, Е; гараж літ. К; погріб літ. Пг; убиральна літ. У, Ж; огорожа 1-2; колодязь 3; яма вигрібна 4.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про власність", діючого на час виникнення спірних правовідносин, у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах.

Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного Кодексу України та статтею 14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, забудовниками житлового будинку по АДРЕСА_2 є померлі ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , які були зареєстровані та проживали у вказаному будинку з 1969 року. На підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 05 серпня 1996 року він належав на праві особистої власності матері відповідача - ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також наявними в матеріалах справи доказами підтверджується та не заперечується сторонами, що ремонтні роботи та добудови до вказаного домоволодіння сторонами проводились у період з 1998 по 2009 роки, отже, ще за життя власниці будинку - ОСОБА_7 , з якою жодних угод про проведення будівництва не укладалося.

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя будівельних матеріалів та визначення частки кожного з них в грошовому виразі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Отже, як зазначено вище, житловий будинок належав на праві особистої власності матері відповідача - ОСОБА_7 , яка померла в 2011 року, а потім в порядку спадкування зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_2 ..

Доводи ОСОБА_3 про те, що вона разом зі своїм чоловіком у період перебування в шлюбі придбавали будівельні матеріали, вироби, конструкції та оплачували будівельні роботи у господарстві по АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки такі роботи сторонами проводились до набуття відповідачем в порядку спадкування житлового будинку у власність.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про визнання об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будівельних матеріалів, виробів, конструкцій та виконаних будівельних робіт у господарстві по АДРЕСА_1 , не грунтується на вимогах закону.

Відповідно до частин 1, 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування (а отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та відшкодування витрат, понесених на ремонт та будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 , позивачкою надано не було.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи положення зазначеної норми процесуального закону, норми матеріального права, фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення слід залишити без змін, оскільки не було предметом перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. У разі відмови в позові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом ОСОБА_2 при зверненні до апеляційної інстанції з апеляційною скаргою було сплачено судовий збір у розмірі 7 816,50 грн, який підлягає стягненню на його користь з позивача ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2019 року в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будівельних матеріалів, виробів, конструкцій та виконаних будівельних робіт вартістю прямих витрат 648 570 гривень у господарстві по АДРЕСА_1 , визначення частки кожного із них в грошовому виразі по 324 285 грн та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 478 114,50 гривень у відшкодування витрат, затрачених на ремонт та будівництво в господарстві по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , скасувати. У задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7 816 гривень 50 копійок витрат, понесених на сплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 березня 2020 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк