Провадження №2/369/4780/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2020 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчко А.Я.,

при секретарі Миголь А.А.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець Ольга Павлівна про визнання недійсними договорів дарування, скасування записів про реєстрацію права власності, поділ майна та стягнення грошової компенсації вартості майна, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець Ольга Павлівна про визнання недійсними договорів дарування, скасування записів про реєстрацію права власності, поділ майна та стягнення грошової компенсації вартості майна

29.09.2020 року до суду надійшла заява від позивача про забезпечення позову по даній справі.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 03.08.1967 р. між, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було зареєстровано у м. Києві в Палаці одруження, актовий запис №5446, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 03.08.1967 р. серії НОМЕР_1 , копія якого додається.

Під час перебування у шлюбі подружжям було набуто таке майно, що в силу презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, є спільним (ст. 368 ЦК України, ст. ст. 60, 70 СК України), а саме:

житловий будинок, загальною площею 78,8 кв. м, житлової площі 46.3 кв. м., 1930 року побудови, під літерою «А», з відповідними господарськими будівлями та спорудами: гараж під літерою «Б», сарай під літерою «В», сарай під літерою «Г», сарай під літерою «Д». навіс під літерою «Є», погріб під літерою «Ж», вбиральня під літерою «З», колодязь І, замощення II. огорожа 1-2, навіс під літерою «К», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 226 300 (двісті двадцять шість тисяч триста) грн. 00 коп.;

земельна ділянка площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:002:0024, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 294 000 (двісті дев`яносто чотири тисячі) грн. 00 коп.;

земельна ділянка площею 0,1527 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:002:0025, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 88 870 (вісімдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят) грн. 00 коп.;

картина ОСОБА_4 «Гастроном», 1909 р., з колекції Терентія Юри, ринковою вартістю 200 000 фунтів стерлінгів, що є еквівалентом 7 219 130 грн. за курсом Національного банку України станом на 23.09.2020 р.;

колекції поштових марок та монет, ринковою вартістю 200 000 доларів США, що є еквівалентом 5 641 180 грн. за курсом Національного банку України станом на 23.09.2020 р.;

інше майно.

Наведені обставини можуть бути підтверджені відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», державним актом на право власності на земельну ділянку серії КВ №010469 від 27.12.2004 р., державним актом на право власності на земельну ділянку серії КВ №010468 від 27.12.2004 р., звітом про оцінку майна від 15.09.2020 р., звітом про експертну грошову оцінку земельних ділянок від 15.09.2020 р., копії яких додані до позовної заяви, показаннями позивачки, показаннями інших свідків.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2016 р. у цивільній справі №369/2315/16, що не оскаржувалось та набрало законної сили, шлюб між, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було розірвано у встановленому порядку.

Все зазначене вище спільне майно подружжя на момент фактичного припинення шлюбних відносин залишилось у володінні та користуванні ОСОБА_2 .

За змістом частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

При розірванні шлюбу між, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу не відбувався, і наданий час в добровільному порядку здійснювався.

Таким чином, право спільної сумісної власності на зазначене майно, набуте за час шлюбу, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , не припинилось, незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я ОСОБА_2 , і питання поділу цього майна підлягає вирішенню у судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

20.08.2020 р. з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що додаються до позовної заяви, ОСОБА_1 , достовірно стало відомо, що 15.11.2018 р. ОСОБА_2 шляхом укладення трьох договорів дарування безоплатно відчужив вказані житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, та земельні ділянки на користь свого брата - ОСОБА_3 , який не міг не знати, що дане майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

За договором дарування від 15.11.2018 р., посвідченим Білинець О.П.. нотаріусом Вишневої міської нотаріальної контори (серія та номер №2-1309), ОСОБА_3 отримав в дар від ОСОБА_2 житловий будинок, загальною площею 78,8 кв.м., з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрував на нього право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За договором дарування від 15.11.2018 р., посвідченим Білинець О.П. нотаріусом Вишневої міської нотаріальної контори (серія та номер№2-1312), ОСОБА_3 отримав в дар від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:002:0024, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрував на неї право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За договором дарування від 15.11.2018 р., посвідченим Білинець О.П., нотаріусом Вишневої міської нотаріальної контори (серія та номер№2-1315), ОСОБА_3 отримав в дар від ОСОБА_2 земельна ділянка площею 0,1527 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:002:0025, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрував на неї право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Факти відчуження вказаного нерухомого майна на користь ОСОБА_3 та реєстрації за ним права власності, крім відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що додаються до позовної заяви, також можуть бути підтверджені справами Вишневої міської державної нотаріальної контори щодо нотаріального посвідчення зазначених договорів дарування.

Позивачка також зазначає, що всупереч положенням законодавства, ОСОБА_2 , укладаючи спірні договори, згоди на відчуження спірного нерухомого майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, не отримував, що є підставою для їх оспорювання, застосування наслідків недійсності договорів,подальшого поділу спірного майна в судовому порядку, в тому числі із стягненням грошової компенсації.

З огляду на викладене та враховуючи наведене нижче, ОСОБА_1 просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, що зареєстровано за ОСОБА_3 :

житловий будинок, загальною площею78,8кв. м, житлової площі 46.3 кв. 1930 рок> побудови, під літерою «А», з відповідними господарськими будівлями та спорудами: гараж під літерою «Б», сарай під літерою «В», сарай під літерою «Г», сарай під літерою «Д». навіс під літерою «Є», погріб під літерою «Ж», вбиральня під літерою «З», колодязь І, замощення II. огорожа 1-2. навіс під літерою «К», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка площею 0,25 га, цільове призначення: для б/ дівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:002:0024, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка площею 0,1527 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:002:0025, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 :

та встановлення заборони вчинення будь-яких дій будь-яких осіб, спрямованих на набчття. зміну або припинення речових прав, на вказане майно.

Також позивачка зазначає, що оскільки відповідач - ОСОБА_3 , на даний час зазначений в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як власник зазначеного нерухомого майна, яке є предметом спору він ( ОСОБА_5 ) може будь-яким чином одноосібно розпорядитися належний йому майном (продати, подарувати, передати в оренду, заставу тощо). Ризик відчуження є високим з огляду на наявність об`єктивних підстав.

Наведені вище обставини щодо розпорядження майном ОСОБА_2 на користь його рідного брата ОСОБА_3 , який також достовірно знав про те, що це майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, вказують на недобросовісність цих осіб та можливість подальшого вжиття активних заходів з метою унеможливлення поділу мною цього майна у встановленому порядку.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї матеріали, суд приходить до висновку, що заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України суд розглянув заяву про забезпечення позову без виклику осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка обґрунтовує наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, виходячи виключно із власних нічим не підтверджених припущень (міркувань, передбачень, прогнозів), що протирічить положенням ст. 149 ЦПК та п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», згідно яких такі припущення мають бути обґрунтованими, а саме, підкріплені доказами про наявність фактичних, а значить реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість у майбутньому виконати рішення суду першої інстанції.

Підстави забезпечення позову необхідно доводити документально, суддя має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову, по суті, це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Так зі змісту заяви про забезпечення позову не вбачається, в чому саме полягає необхідність у забезпеченні позову, належним чином не обґрунтовано необхідність застосування виду забезпечення позову у вигляді арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, враховуючи, що заявником не доведено факту унеможливлення чи утруднення виконання рішення суду, у разі невжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку про відмову у забезпеченні позову.

Враховуючи зазначене, виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що позивачкою не були наведені належні та переконливі докази існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її інтересам до ухвалення рішення у цивільній справі, та невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити поновлення її порушених прав та інтересів, за захистом яких вона звернулася, у випадку ухвалення рішення на користь останньої.

Керуючись статтями 149-153, 258-261-210 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець Ольга Павлівна про визнання недійсними договорів дарування, скасування записів про реєстрацію права власності, поділ майна та стягнення грошової компенсації вартості майна - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду, або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: А.Я. Волчко