Дата документу 24.03.2020 Справа № 328/2274/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 328/2274/19 Головуючий у 1 інстанції: Новікова Н.В.
№ 22-ц/807/689/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» на заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування,

ВСТАНОВИВ

В вересні 2019 року ПрАТ «Українська страхова компанія» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та відповідачем укладений кредитний договір №9891с від 13.05.2013. Відповідно до кредитного договору відповідач отримала кредит у сумі 7 500 гривень строком на 24 місяці, з 13.05.2013 до 13.05.2015 включно зі сплатою процентів у розмірі 28,8% річних. Між ПрАТ «Українська страхова компанія» та КС «Українська кредитна спілка» укладено договір добровільного страхування кредитів №12 від 01.06.2013, відповідно до якого кредитний договір №9891с від 13.05.2013, укладений між КС «Українська кредитна спілка» та відповідачем, віднесено до переліку договорів, страхові ризики за якими застраховано позивачем на загальну суму 19 837,50 гривень. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №9891с від 13.05.2013 належним чином не виконала, передбачені кредитним договором щомісячні платежі не сплачувала. Позивачем на підставі заяви №2928 від 15.08.2019 та доданих до неї документів, складено страховий акт №392кр та відповідно 16.08.2019 здійснено виплату страхового відшкодування у сумі 13 638,12 гривень. Таким чином, оскільки ПАТ «Українська страхова компанія» виконала покладені на неї законом та умовами Договору добровільного страхування кредитів №12 від 01.06.2013 обов`язки, до ПАТ «Українська страхова компанія» перейшло право вимоги в порядку регресу на стягнення з відповідача матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з відповідача на користь позивача в порядку регресу матеріальну шкоду за виплачене страхове відшкодування у сумі 13 638,12 гривень.

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «Українська страхова компанія» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає таким вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, тому що позивач посилається на необхідність стягнення грошової суми у порядку регресу, хоча у даних відносинах необхідно застосовувати суброгацію.

Натомість як з позовної заяви, так і з доводів позивача вбачаються фактичні обставини справи та положення закону, на які він посилався при зверненні до суду.

Суд першої інстанції обмежився цитуванням правової позиції яка не відноситься до даних правовідносин, позаяк у правовій позиції, на яку посилався суд першої інстанції йдеться про передання прав кредитора у відносинах, у яких відшкодування було здійснене на користь третьої особи.

У даному випадку вимога щодо відшкодування базується на договірних відносинах.

До того ж зазначаючи про те, що позивач послався на застосування регресу замість суброгації, суд першої інстанції взагалі не проаналізував зазначених юридичних понять та їх відмінність, а відтак не зазначив і про те, які правові наслідки відрізняють зазначені правові категорії та яке це має відношення до вирішення даного спору.

Адже позивач послався на правові норми, які надають йому право на звернення до суду, виклав обставини справи, і при цьому він не зобов`язаний робити правовий аналіз кожної з наведених ним правових норм, і навіть жодним законом не зобов`язаний посилатися на будь-які правові норми.

До того ж застосування суброгації у даних відносинах уявляється спірним з огляду на те, що позивач, як страхова компанія, не може набути прав первісного кредитора у кредитному договорі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04.07.2018, дійшла висновку, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Але даний висновок, який був застосований судом першої інстанції, не може бути використаний у даних відносинах.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач уклала лише кредитний договір і взагалі жодних відомостей про те, що вона була обізнана про існування будь-якого договору страхування своєї відповідальності за кредитним договором, матеріали справи не містять.

За матеріалами справи відповідач уклала з Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» кредитний договір №9891с від 13.05.2013.

Відповідно до кредитного договору відповідач отримала кредит у сумі 7 500 гривень строком на 24 місяці, з 13.05.2013 до 13.05.2015 включно зі сплатою процентів у розмірі 28,8% річних.

Жодних застережень про те, що ризики кредитора з певними юридичними наслідками для позичальника можуть бути застраховані кредитний договір не містить.

Договір страхування кредитних ризиків передбачає обов`язок страховика за встановлену договором страхування плату (страховий внесок, страховий платіж, страхову премію) здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування шляхом відшкодування кредитодавцю або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування (вигодонабувачу), збитку, понесеного ними внаслідок непогашення або неповного погашення позичальником суми кредиту та/або відсотків за кредит у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням позичальником зобов`язань за відповідним договором.

Ознакою такого забезпечення виконання кредитних зобов`язань є акцесорність способів забезпечення, яка полягає у тому, що умова про його укладення зазвичай має погоджуватися сторонами в договорі кредиту.

Особливістю цього способу забезпечення є те, що страховий захист спрямований на майбутнє несення цивільно-правової відповідальності за порушення договірних умов. Так, порушення кредитного договору позичальником тягне за загальним правилом настання договірної відповідальності, і саме на забезпечення його належного виконання спрямований договір страхування.

Тобто лише з моменту порушення позичальником умов договору щодо виплати кредиту та процентів за ним страховик набуває обов`язків виконання фінансових зобов`язань позичальника.

Між ПрАТ «Українська страхова компанія» та КС «Українська кредитна спілка» укладено договір добровільного страхування кредитів №12 01.06.2013, тобто вже після укладення позичальником кредитного договору.

Про існування такого договору позичальник не була повідомлена. За умовами цього договору страховим випадком є факт збитків кредитора внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором по поверненню кредиту в строки та в порядку, передбачених укладеним між ними договором.

За п. 2.1.1 зазначеного договору відповідальність страховика наступає у разі, якщо кредитор не одержав суми трьох будь-яких послідовних платежів, передбачених кредитним договором протягом 10 днів після настання строку сплати третього платежу, або якщо кредитор не одержав обумовлений кредитним договором останній за графіком платіж протягом трьох днів після настання строку сплати останнього платежу, передбаченого кредитним договором.

За умовами кредитного договору №9891с від 13.05.2013, укладеного між КС «Українська кредитна спілка» та відповідачем, (п.3.2) повернення кредиту здійснюється щомісячно згідно з доданим до договору графіком.

За зазнаним графіком позичальник мав зобов`язання вносити грошові сумі 13 числа кожного місяця до травня 2015 року включно.

З наданої позивачем виписки з рахунку позичальника вбачається, що останній раз позичальник сплачував грошову суму на погашення заборгованості у серпні 2014 року.

Це свідчить про те, що страховий випадок настав вже у листопаді 2014 року.

Навіть з часу обумовленого кредитним договором внесення остаточного платежу у травні 2015 року до часу внесення страховою компанією у серпні 2019 року минуло понад 4 роки.

За договором добровільного страхування місцезнаходженням страховика є місце Донецьк, визначені реквізити для виплати страхового відшкодування.

У листі, доданому позивачем до справи (а.с.24), який нібито сформований кредитною спілкою, зазначені інші фінансові реквізити кредитної спілки, будь-яких узгоджень з цього питання між сторонами страхового договору в справі немає.

Натомість зазначений лист завірений лише печаткою позивача без жодних завірень цього листа самою кредитною спілкою.

Позивачем не надано переконливих відомостей про те, що грошова сума відповідно до платіжного доручення (а.с. 27) перерахована саме кредитній спілці, як і не доведено, що на час перерахування зазначена кредитна спілка змінила свої реквізити у встановленому порядку та була зареєстрована як така, що знаходиться на території, контрольованій Україною.

Не доведена і та обставина, що надана позивачем виписка з рахунку позичальника взагалі складена Кредитною спілкою.

В будь-якому разі виконання умов страхового договору за межами строку позовної давності та за відсутності будь-яких відомостей про обізнаність позичальника як про наявність страхового договору взагалі, так і про порушення нею умов договору, позбавляє позивача права на відшкодування за рахунок позичальника.

Адже в справі відсутні будь-які належні документи, які підтверджували б як несплату відповідачем платежів за кредитним договором, так і розмір внесених позичальником грошових сум.

Будь-які фінансові документи з цього приводу відсутні.

Не надано і відомостей про причини непогашення позичальником заборгованості.

В справі відсутні будь-які зазначення про те, що позичальник повідомлявся про зміну місця розташування Кредитної спілки та зміну реквізитів оплати чергових платежів після серпня 2014 року, тобто після сплати нею нібито чергового платежу, зазначеного у виписці (а.с.25).

У разі, якщо місце розташування кредитної спілки залишилося у м. Донецьку, то викликає сумнів наявність у позичальника можливості виконання умов кредитного договору, а відтак і сумнів у наявності вини позичальника у несплаті наступних платежів після окупації м. Донецька та можливої зміни банківських реквізитів позичальника.

За таких обставин виключається покладення на позичальника відповідальності за невиконання умов договору, а тим більше виключається його обов`язок сплатити грошову суму, нібито внесену за неї іншою особою в даному випадку позивачем.

Сам позивач посилається як на підставу відшкодування на ст. 1191 ЦК, за якою особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги до винної особи.

Тож наявність вини особи є обов`язковим фактом для настання її відповідальності.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ані в позові, ані в матеріалах справи немає будь-яких доказів винуватості відповідача у несплаті грошових коштів за кредитним договором, відсутні фінансові документи на підтвердження як внесених грошових сум позичальником, так і на підтвердження того, що позичальник не сплатила остаточні платежі, а тому судова колегія не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» задовольнити частково.

Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 рокупо цій справі скасувати.

Позов Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування залишити без задоволення з підстав недоведеності позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар