Номер провадження: 22-ц/813/1410/20
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С.Й.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Вороновій Є.Р.,

за участю: представника позивача ПАТ «Марфін Банк» - Денисенко Л.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, забезпеченим порукою, -

В С Т А Н О В И В:

07 вересня 2015 року ПАТ «Марфін Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, забезпеченим порукою.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 14 червня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №00831/R2, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 30 000 гривень під 0,01 % річних, з урахуванням умов цього договору, на строк до 12 червня 2015 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14 червня 2012 року між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №00598/r2, за яким поручитель відповідає перед кредитором у солідарному порядку в тому ж обсязі, що і позичальник.

У зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 02 вересня 2015 року у ОСОБА_2 утворилася заборгованість у розмірі 30 122,02 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 13 331,45 гривень; по процентам за користування кредитом - 4 547,85 гривень; за несплату комісії за користування кредитом - 9690 гривень; за несплату штрафу - 2 552,72 гривень.

На підставі зазначеного та з підстав викладених у позовній заяві ПАТ «Марфін Банк» просило суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачів на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.

Відповідач ОСОБА_1 не визнала позов у частині стягнення з неї заборгованості, пославшись на пропуск позивачем строку на пред`явлення до неї вимог, як до поручителя.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 червня 2012 року № 00831/R2 в розмірі 30 122,02 гривень. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Марфін Банк» просить скасувати судове рішення в частині відмови у задоволенні позову до поручителя і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути заборгованість солідарно з боржника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у розмірі 30 122,02 гривень і судовий збір у розмірі 1 920,00 гривень, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права в цій частині, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не з`явився, але про розгляд справи він сповіщався належним чином неодноразово та завчасно. Судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат за вказаною адресою не проживає».

Також судом апеляційної інстанції було зроблено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 , та згідно з відповіді встановлено, що з 22 лютого 2018 року ОСОБА_2 значиться як знятий з обліку.

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність відповідача ОСОБА_2 ..

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 14 червня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №00831/R2, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 30 000 гривень під 0,01 % річних, з урахуванням умов цього договору, на строк до 12 червня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 14 червня 2012 року було укладено договір поруки №00598/r2, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором у солідарному порядку в тому ж обсязі, що і позичальник.

Згідно з пунктом 5.2 кредитного договору №00831/R2 від 14.06.2012р. при порушенні позичальником будь-яких термінів та строків повернення кредиту, передбачених графіком погашення кредиту, процентна ставка за користування сумою простроченої заборгованості кредиту встановлюється на рівні 40% річних. Проценти нараховуються виходячи з фактичної кількості днів прострочення на суму простроченої заборгованості за кредитом починаючи з дня, наступного за днем, встановленим для виконання порушеного зобов`язання, до дня повного погашення простроченої заборгованості за кредитом. За кожний випадок порушення позичальником на строк більш ніж 60 календарних днів зобов`язань з повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом банк має право нарахувати (а позичальник зобов`язаний сплатити на першу вимогу банку) штраф у розмірі 10 % від суми простроченого платежу.

Позовна давність за вимогами банку про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісій та неустойки (пені, штрафів) за цим договором встановлюється тривалістю три роки (пункт 5.6 кредитного договору).

Відповідно до розрахунку, наданим банком, заборгованість за кредитним договором станом на 02 вересня 2015 року склала 30 122,02 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 13 331,45 гривень; по процентам за користування кредитом - 4 547,85 гривень; за несплату комісії за користування кредитом - 9 690 гривень; за несплату штрафу - 2 552,72 гривень.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку - припиняє суб`єктивне право кредитора.

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору погашення кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1). Розрахунок сукупної вартості кредиту, розмір реальної процентної ставки та інших фінансових зобов`язань позичальника зазначений у додатку № 2 до цього договору, що також є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 3.2.5 кредитного договору сторони погодили, що у випадку, зокрема прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом щонайменше на один календарний місяць банк має право вимагати у позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів, що належать до сплати за договором. Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути здійснено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу банку.

Тобто, крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 цього Кодексу у відповідній редакції) повинні застосовуватись і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

За умовами договорів поруки поручителі відповідають перед банком у тому ж обсязі, що і боржник.

Пунктами 1.3, 1.4, 5.1 договору поруки передбачено, що у випадку порушення боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи повернення основної суми боргу, сплати процентів, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника по всіх наданих за кредитом. Договір поруки набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання боржником зобов`язань сторонами за цим договором із всіма додатковими угодами до нього.

Тобто договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Застосоване у ч. 4 ст. 559 ЦК України поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Оскільки кредитним договором передбачено сплату періодичних платежів, а за договорами поруки поручителі відповідають за зобов`язаннями згідно з кредитним договором перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором) пред`явити вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних періодичних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Колегією суддів встановлено, що останній платіж за кредитним договором було здійснено 05 лютого 2014 року, тоді як із досудовою вимогою Банк звернувся до боржників лише 07 квітня 2015 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що порука є припиненою, а тому доводи апеляційної скарги ПАТ «Марфін Банк» щодо стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_1 спростовуються вищезазначеним.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» залишити без задоволення, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 29 вересня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік