ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1114/19 Номер провадження 22-ц/814/1797/20Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В. -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої апеляційну скаргу подано її представником адвокатом Рябченком Павлом Федоровичем на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 04 червня 2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 витрати понесені на лікування малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 713,05 грн. та моральну у розмірі 400 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в позаурочний час по дорозі додому побив ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В ході бійки, сину позивача було нанесено удари по голові, що спричинило струс головного мозку, внаслідок чого він був госпіталізований до Карлівської ЦРЛ та перебував там на лікуванні з 16.11.2018 до 21.11.2018. При госпіталізації та лікуванні сина, позивачем було витрачено 713,05 грн. Крім матеріальних збитків, позивачка також зазнала моральних страждань під час перебування сина у лікувальному закладі, яку вона оцінює у 4000 грн.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 04 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 150 (сто п`ятдесят) гривень 00 копійок, в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок, а всього стягнути 3150 (три тисячі сто п`ятдесят) гривень 00 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 513 (п`ятсот тринадцять) гривень 52 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , службова адреса: АДРЕСА_3 , витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту в розмірі 105 (сто п`ять) гривень 20 копійок та компенсацію за втрачений заробіток за 22 січня 2020 року в розмірі 342 (триста сорок дві) гривні 40 копійок, а всього стягнути 447 (чотириста сорок сім) гривень 60 копійок.

З вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 адвокат Рябченко Павло Федорович та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 04 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконне та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема вказує, що судом першої інстанції не було з`ясовано кількість та тяжкість тілесних ушкоджень, та дату їх спричинення, а також не було надано вірно оцінку поясненням свідків: ОСОБА_5 , яка є лікарем дитячої обласної лікарні; ОСОБА_6 , який є головним лікарем дитячого відділення Карлівської ЦРЛ; свідка ОСОБА_7 . Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги постанову Карлівського районного суду від 18 грудня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 184 ч.1 КУпАП, оскільки відносно бійки при даних адміністративних правопорушень факт спричинення тілесних ушкоджень не досліджено.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що постановою судді Карлівського районного суду від 18.12.2018, ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст.184 ч.1 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження. У постанові зазначено, що ОСОБА_1 ухилялася від обов`язків щодо виховання свого малолітнього сина ОСОБА_8 , 2008 р.н., в результаті чого, він наніс тілесні ушкодження малолітньому ОСОБА_3 . Під час розгляду справи ОСОБА_1 визнала свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення при зазначених в протоколі обставинах і вказала, що розкаюється у скоєному. Дана постанова не оскаржувалася та 28.12.2018 набрала законної сили.

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується доданою копією свідоцтва про народження (а.с.6).

Стан здоров`я сина позивачки після отриманих травм підтверджено Випискою з історії хвороби, де зазначено, що ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні в дитячому відділенні Карлівської ЦРЛ з 16.11.2018 по 21.11.2018 (а.с.7), з діагнозом ЗЧМТ, струс головного мозку, а також Консультаційним висновком спеціаліста від 28.11.2018 (а.с.8).

Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 прохала суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 майнову шкоду на придбання ліків у розмірі 713,05 грн, що підтверджується копіями чеків долучених до матеріалів справи (а.с.9), а також завдану їй моральну шкоду у розмірі 4000 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума матеріальної шкоди лише у розмірі 150 грн, яка підтверджена квитанцією від 28.11.2008 року. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначив у розмірі 3000 грн., виходячи з моральних страждань позивачки та фізичних та моральних страждань дитини, ступеню тяжкості завданих тілесних ушкоджень, характеру правопорушення.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч.ч.1, 2, 4 ст. 1178 ЦК шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла 14 років), відшкодовується її батьками, якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

Відповідно до п.6 постанови Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» за шкоду, заподіяну неповнолітнім, який не досяг 15 років, несуть відповідальність перед потерпілим його батьки, а у відповідних випадках - навчальні заклади.

Батьки несуть майнову відповідальність у випадках, коли шкода, заподіяна неповнолітнім, є наслідком нездійснення за ним контролю, неналежного виховання або неправильного використання щодо них своїх прав; навчальні заклади несуть майнову відповідальність за шкоду, якщо вона виникла внаслідок нездійснення ними належного контролю за неповнолітнім у час знаходження його під їхнім наглядом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.150 СК України на батьків покладається обов`язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний моральний розвиток.

Матеріалами справи встановлено, що постановою Карлівського районного суду від 18 грудня 2018 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, за невиконання батьками своїх обов`язків щодо виховання дітей, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в результаті дій малолітнього ОСОБА_4 позивачу завдано майнової шкоди в розмірі 150 грн, яка підтверджена квитанцією від 28.11.2008 року. Разом з цим, місцевий суд вірно зазначив, що інші чеки не являються належними доказами, оскільки більшість з них не дають можливості прочитати придбані товари та їх вартість.

Згідно ст.1167ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно із ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала матеріальної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Місцевим судом вірно встановлено, що внаслідок завдання сином відповідачки тілесних ушкоджень сину позивача їй завдано моральну шкоди, оскільки позивач зазнала душевних та моральних страждань через перебування її дитини у лікувальному закладі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з розміром відшкодування моральної шкоди, яку суд першої інстанції визначив у сумі 3000 грн., виходячи з моральних страждань позивачки та фізичних та моральних страждань дитини, ступеню тяжкості завданих тілесних ушкоджень, характеру правопорушення.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ст. 80 цього Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, власного тлумачення норм закону та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_1 - адвокат Рябченко П.Ф. в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду першої інстанцій щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Щодо вмотивованості судового рішення апеляційний суд звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»(Torijav.Spain)від 09грудня 1994).

Таким чином, доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої апеляційну скаргу подано її представником адвокатом Рябченко Павлом Федоровичем залишити без задоволення.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 04 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 01 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ О.Ю. Кузнєцова _________________ В.П. Пікуль