ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/1399/18 Номер провадження 22-ц/814/2126/20Головуючий у 1-й інстанції Антонов А. А. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

розглянула в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Чутівського районного суду Полтавської області в складі судді Антонова А.А. від 24 липня 2020 року, дата виготовлення повного тексту рішення 28 липня 2020 року, по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 11.04.2011 року в сумі 29209,99 грн., яка складається: з заборгованості за тілом кредиту - 4355,92 грн.; нарахованих відсотків за користування кредитом - 8934,08 грн., пені - 14052,85 грн., штрафів в сумі 500 грн. та 1367,14 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11.04.2011 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, шляхом підписання позичальником заяви разом з умовами та правилами надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В зв`язку з неналежним виконанням умов договору, станом на 18.11.2018 року утворилась вищевказана заборгованість, яку банк і просив стягнути з позичальника.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 24 липня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 3385 грн. 93 коп. заборгованості.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 5672,32 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 06 серпня 2020 року виправлено описку в рішенні та зазначено правильну суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 3365 грн. 93 коп., замість помилково зазначених в рішенні - 3385 грн. 93 коп.

Часткове задоволення позову вмотивовано встановленим судом фактом отримання та користування позичальником кредитних коштів на підставі укладеного між сторонами кредитного договору у вигляді заяви-анкети та доведеність розміру заборгованості за тілом кредиту в сумі 3365, 93 грн.

В частині стягнення коштів за користування кредитом у вигляді відсотків, пені та штрафів, суд дійшов висновку, щодо недоведеності банком досягнення згоди між сторонами щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені та штрафу, які б встановлювались договором за погодженням сторін, що, в свою чергу, виключає підстави для задоволення вимог в цій частині.

Також суд взяв до уваги надані відповідачем докази щодо розміру судових витрат у вигляді оплати за надання йому правничої допомоги, та відповідно понесених ним витрат, які стягнув пропорційною до задоволених вимог.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зокрема вказує, що суд не взяв до уваги, що позичальник фактично отримав кредитні кошти, якими користувався протягом тривалого часу, про що свідчить виписка з особового рахунку, а отже жодних правових підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитом, пені та штрафів немає.

Також, банк посилаючись на нескладність та малозначність справи, вважає, що стягнута сума витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню з огляду на її неспівмірність.

Відповідачем судове рішення не оскаржувалось.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останньої.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено АТ КБ «Приватбанк», а тому підлягає перегляду виключно в межах поданої банком скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 11.04.2011 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, відповідно до якої виявив бажання оформити на своє ім`я ощадкнижку (депозит).

В самому тексті анкети-заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами, а також Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Відповідач зобов`язувався виконувати вимоги Умов та Правил, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Доказів того, що позичальник користувався кредитними коштами до листопада 2014 року матеріали справи не містять, оскільки з наданих позивачем роздруківок заборгованості на ім`я позичальника ОСОБА_2 вбачається, що останній станом на 18.06.2014 р. мав кредитний ліміт 0 і лише 13.11.2014 р. в терміналі самообслуговування скористався своєю карткою та отримав кошти.

Також доводиться, що в 2014 році, ОСОБА_1 отримав від банку кредитну картку № НОМЕР_1 , зі строком дії до 05.2020 року, з кредитним лімітом 10 000 грн., про що свідчить фотографія позичальника разом із вказаною банківською карткою.

Вказану обставину відповідачем не спростовано та не подано апеляційну скаргу щодо незгоди з встановленими судом в цій частині фактичними обставинами.

По зазначеній картці 18.06.2014 року банком були проведені дії по встановленню кредитного ліміту та по зниженню кредитного ліміту, а починаючи з 13.11.2014 відповідач почав користування даною кредитною карткою, здійснюючи банківські операції - оплата товару, поповнення мобільного, зняття коштів та інше.

Враховуючи факт отримання та користування кредитною карткою, суд дійшов висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 4355,92 грн, яка виникла згідно наданого банком розрахунку станом на 18.11.2018 року та яку зменшив до 3365,93 грн. у відповідності до стягнутих Чутівським РВДВС 969,99 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитом на виконання заочного рішення Чутівського районного суду від 18.01.2019 року.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку, що надані банком на підтвердження позову докази не містять підтверджень, що Витяг з Тарифів та Витяг з Умов відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також про те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме, у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Зважаючи на часткове задоволення позову, а саме, встановлення заборгованості за тілом кредиту, яке підлягає стягненню в розмірі 4335,92 грн., що становить 14,91% від заявлених банком вимог, місцевий суд при розподілі судових витрат в порядку ч.2 п.2 ст. 141 ЦПК Україн , з дотриманням співмірності, стягнув з банку на користь відповідача 5672, 32 грн. витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, яка неодноразово була застосована при розгляді справ подібної категорії, зроблено висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок про те, що з огляду на вищевказані обставини та зміст статей 633, 634 ЦК України слід вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою договору, оскільки вони не підписані відповідачем, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, а відтак не можливо зробити однозначний висновок про те, що позичальник, підписуючи анкету-заяву, приєднався саме до тих Умов та Правил, посиланням на які обґрунтовані вимоги банку.

Отже, відсутні достатні правові підстави вважати, що сторони дійсно обумовили у належному письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність позичальника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, - останнім суду надано не було.

За вказаних обставин, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11.04.2011 року шляхом підписання заяви-анкети.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, сама по собі роздруківка із сайту позивача, яка надана до позовної заяви не може розцінюватись судом як належний доказ , оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що 11.04.2011 року ОСОБА_1 звернувся до банку з бажанням оформити на своє ім`я ощадкнижку (депозит), але аж ніяк не кредитну картку. Разом з тим кредитна картка була отримана ним в подальшому, в 2014 році, користування коштами якої доведено банком згідно надано розрахунку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які-б доводили факт приєднання позичальника саме до тих Умов та правил, які приєднані банком до позовної заяви та на підставі яких останнім здійснено розрахунок заборгованості за відсотками, пені та штрафів, що узгоджується з вищезазначеною практикою Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з позичальника тіло кредиту та відмовив у зв`язку з недоведеністю в стягненні іншої заборгованості.

Що стосується стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу, в сумі 5935,03 грн., судова колегія приходить до наступного висновку.

Пунктом 3 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Встановивши, що розмір задоволених позовних вимог становить 14,91% від заявлених банком вимог, суд вірно, шляхом проведення взаємозаліку стягнув на користь відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 5672,32 грн. При цьому суд взяв до уваги надані стороною докази щодо надання правничої допомоги, які підтверджують понесення витрат на послуги адвоката Хворост Д.М.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони викладена в постанові Верховного Суду від 19.08.2020 року при розгляді справи №195/31/16-ц та узгоджується з іншими позиціями ВС при розгляді справ № 922/445/19 та № 211/1674/19.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи представником відповідача адвокатом Хворост Д.М. надано суду детальний опис наданих робіт з зазначенням назви послуги, дати та гонорару, акти приймання-передачі наданої правової допомоги та квитанції про сплату гонорару на суми 5200 грн. та 1775 грн, а загалом на суму 6975 грн.

Будь-яких клопотань про зменшення вказаної суми в передбаченому законом порядку представником позивача в суді першої інстанції заявлено не було, позаяк не дотримано обов`язку доводити свої заперечення, тобто спростувати розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

Зважаючи на надані стороною відповідача докази понесених витрат на правничу допомогу, які заявлені та подані до суду у визначеному ЦПК України порядку, місцевий суд обґрунтовано стягнув витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5672,32 грн., що узгоджується з положеннями ч.2 ст. 141 ЦПК України,

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди банку зі стягнутою сумою витрат на правничу допомогу апеляційний суд не бере до уваги з огляду на те, що банк не звертався до суду з відповідним клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та не надав докази щодо завищення та невідповідності понесених відповідачем витрат.

Оскільки позивач згідно зі статтею 81 ЦПК України довів надання йому правових послуг адвокатом Хворост Д.М. у суді першої інстанції, проте банк не звертався з клопотанням про зменшення таких витрат, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру стягнутих витрат.

В іншій частині доводи апеляційної скарги повторюють зміст позовних вимог та відповіді на відзив (доповнення до відповіді), яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку та вирішив спір з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 24 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 2 жовтня 2020 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.