Справа № 453/1336/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1123/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Крайник Н.П, Мельничук О.Я.,

секретаря: Симець В.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи - приватного нотаріуса Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк Юстини Петрівни, про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним, -

в с т а н о в и в:

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася у суд із позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позов ОСОБА_3 , із урахуванням заяв про зміну його предмету, обґрунтовано тим, що відповідач фактично проживає у спірному житловому будинку, куди вселився у спосіб зайняття приналежного до нього господарського приміщення без згоди позивача, однак там не зареєстрований. Зазначала, що вона є одноосібним власником житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , у котрому зареєстрована та має намір проживати. У свою чергу, відповідач не є членом її сім`ї у розумінні положень ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме приходиться позивачеві дядьком. Тому вказувала на необхідність припинення у відповідача права користування приміщенням у приналежному до згаданого вище будинку господарському приміщенні. Звертала увагу суду на ту обставину, що відповідач, фактично проживаючи у належному позивачеві на праві власності домоволодінні і не являючись членом її сім`ї, тим самим чинить їй перешкоди, зокрема порушує її право власності щодо вказаного домоволодіння, тобто право вільно ним користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляється звільнити займане без її згоди як власника приміщення, хоча має своє житло, де може проживати. Відтак позивач, виходячи з положень ст. ст. 316-319, 321, 383, 391 ЦК України, була змушена звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрала спосіб захисту - усунення їй перешкод у здійсненні права користування власністю шляхом виселення відповідача без надання їй іншого житла.

ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , з участю третьої особи - приватного нотаріуса Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк Юстини Петрівни, про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним.

ОСОБА_1 обґрунтовував позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сколе Львівської області помер його батько - ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати - ОСОБА_6 .. Після смерті останньої відкрилася спадщина, до складу котрої входить право на домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку, на котрій це домоволодіння розміщене. За життя матір позивача заповіту не складала, а тому спадкування повинно відбуватись за законом. Маючи намір прийняти спадщину після смерті матері, він вселився до вищевказаного домоволодіння, зокрема зайняв одну із приналежних до нього господарських будівель, а також перевіз туди свої речі. Однак позивачеві стало відомо, що його батько за життя уклав договір дарування, за умовами котрого належні йому та матері позивача житловий будинок та земельну ділянку подарував своїй внучці ОСОБА_3 .. Ознайомившись із змістом такого договору, позивач візуально побачив невідповідність підпису батька на ньому, у зв`язку з чим, звернувшись у суді із даним зустрічним позовом про визнання договору недійсним, одночасно клопотав про призначення у справі посмертної судової почеркознавчої експертизи для встановлення тієї обставини, чи виконано підпис на цьому договорі батьком позивача, або ж іншою особою. Крім того, на переконання позивача, його батько не міг дарувати усе нерухоме майно, так як таке було придбане у шлюбі з матір`ю, а тому останній належала половина цього майна і саме матір вправі була такою половиною розпоряджатись. Отже, вважав, що є дві самостійні підстави для задоволення його зустрічного позову, зокрема відсутність волі дарувальника на відчуження майна та відсутність у нього прав розпоряджатися половиною цього майна. Відтак просив зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, - задоволено.

Вирішено усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, розташованим у АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житла.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 640 (шістсот сорок) грн. судових витрат у справі.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи - приватного нотаріуса Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк Юстини Петрівни, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого 21.05.2002 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюк Юстиною Петрівною та зареєстрованого у реєстрі за № 894, - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що ОСОБА_1 постійно проживав в спірному будинку, користувався ним та вселився туди за взаємною згодою батьків, іншого житла у нього немає. Стверджує, що ОСОБА_3 не навела суду достатніх доказів перешкоджання в користуванні своїм майном та систематичного порушення прав співжиття.

Вважає також, що безпідставними є висновки суду про те, що ОСОБА_1 забезпечений іншим житлом, оскільки наявність місця його реєстрації не впливає на його право користуватися спірним будинком.

Що стосується зустрічного позову, то зазначає, що на момент проведення первинного дослідження не були відомі всі обставини справи (відсутні документи), тому на розгляд експерта не ставилось запитання про належність підпису в договорі дарування саме ОСОБА_6 (його матері), а також для визначення статі виконавця підпису в оспорюваному документі.

Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 будучи власником спірного будинковолодіння, позбавлена можливості належно користуватися цим домоволодінням, у який без відповідної на те згоди вселився її дядько ОСОБА_1 та перевіз свої особисті речі. Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту, що при складенні і посвідченні нотаріусом договору дарування було допущено порушення вимог закону щодо форми і порядку його складення та посвідчення.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частині першій, другій статті 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_3 є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,094 га з відповідним цільовим призначенням, на котрій таке домоволодіння розташоване, що підтверджується договором дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого 21.05.2002 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюк Ю.П. та зареєстрованого у встановленому на діючий під час його укладення порядку, реєстровий № 894 (копія міститься у справі, том 1, а. с. 130).

ОСОБА_1 вселився у належне на праві власності ОСОБА_3 домоволодіння у спосіб перевезення своїх особистих речей та зайняття однієї із приналежних до цього домоволодіння господарських будівель, без її згоди.

У матеріалах справи наявні письмові докази на підтвердження звернення ОСОБА_3 у правоохоронні органи з приводу самовільного вселення у належне їй домоволодіння ОСОБА_1 та чинення їй перешкод останнім у користуванні цим домоволодінням (том 1, а. с. 10).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_1 , в силу положень ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, не відноситься до членів сім`ї ОСОБА_3 як власника житлового будинку по АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями й спорудами, не веде з нею спільного господарства та створює їй перешкоди в користуванні належним їй будинковолодінням.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з жовтня 2017 року зареєстрований у АДРЕСА_2 , а до цього, з жовтня 1991 року був зареєстрований у АДРЕСА_3 . А відтак ОСОБА_1 має житло, у котрому у визначеному законом порядку має також зареєстроване місце проживання, а у спірному домоволодінні не був зареєстрованим з 1991 року.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст.. 41 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, котра діяла станом на дату вчинення оспорюваного правочину) Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно ст.. 42 Цивільного кодексу УРСР Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

В силу ст. 244 ЦК Української РСР 1963 року (до спірних правовідносин у наведеній частині слід застосовувати положення ЦК Української РСР 1963 року, оскільки оспорюваний договір дарування житлового будинку та земельної ділянки було вчинено 21.05.2002 року) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців, повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається у простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

За змістом ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Судом першої інстанції досліджено примірник оскаржуваного договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 21.05.2002 року та встановлено його відповідність вищевказаним матеріальним нормам права щодо виконання обов`язку нотаріального посвідчення, а також реєстрації у виконавчому комітеті Сколівської міської ради народних депутатів (реєстраційне посвідчення серії НОМЕР_1 від 22.08.2002 року, реєстровий № 202).

Із витребуваної за відповідною ухвалою суду від Львівського державного нотаріального архіву належно засвідченої копії справи щодо посвідчення оспорюваного правочину (том 1, а. с. 128-136) вбачається, що зазначені вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельна ділянка належали дарувальникові - дідусеві позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , а батькові відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ № 684, виданого 22.03.1996 року на підставі рішення Сколівської міської Ради народних депутатів від 02.09.1994 року за № 3 (у порядку приватизації) (копія міститься у справі, том 1, а с. 132) та свідоцтва про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_2, виданого Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації 30.04.2002 року на підставі рішення виконкому Сколівської міської ради Львівської області від 23.04.2002 року за № 4 та зареєстрованого у реєстрі 07.05.2002 року за № 202 (копія міститься у справі, том 1, а. с. 133).

Згідно висновку судової експертизи № 359 від 16.05.2019 року підписи від імені ОСОБА_5 , які розташовані після слова «Підписи:» на зворотному боці двох примірників договору дарування, укладеного 21.05.2002 року між гр-ми ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Батлюк Ю.П. під реєстр. № 894, та у графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документа» на арк. 3 реєстру для реєстрації нотаріальних дій Сколівської державної нотаріальної контори, розпочатого 21.05.2002 року і закінченого 17.09.2002 року, виконані ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції відповідно до вимог статей 12, 13, 80, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів на підтвердження факту, що при складенні і посвідченні нотаріусом договору дарування було допущено порушення вимог закону щодо форми і порядку його складення та посвідчення, а також факт відсутності вільного волевиявлення заповідача.

Доказів щодо недостовірності підпису та запису на договорі дарування та його належності дарувальнику, на чому наполягає апелянт, стороною апелянта не представлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зроблених судом першої інстанції.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02.10.2020 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.