Дата документу 18.03.2020 Справа № 320/6608/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 320/6608/19Головуючий у 1-й інстанції Ковальова Ю.В. Повний текст рішення складено 22.10.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/439/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» про скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-13), в якому просила скасувати наказ ТОВ «Сільпо-Фуд» від 12.07.2019 №191/МС167 про її звільнення з посади прибиральниці виробничих приміщень у магазині № 167_С МЕЛІТОПОЛЬ Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновити її на роботі на вказаній посаді.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що на підставі наказу від 06.02.2019 № 48/МС167-к вона була прийнята на роботу до магазину № 167_С МЕЛІТОПОЛЬ Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» на посаду прибиральниці виробничих приміщень. Наказом керуючого магазином від 12.07.2019 №191/МС167 її було звільнено з посади за прогули без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, проте, до цього часу трудову книжку їй не видано.

Вважала, що її звільнення є незаконним, виходячи з такого. Так, 09.06.2019 року після закінчення першої зміни, вона відчула себе недобре. Їй терміново потребувалися засоби особистої гігієни, у зв`язку з чим вона взяла у інвентарній кімнаті прибиральниць дві серветки. В цей час до кімнати зайшов охоронець, почав її словесно ображати, провів огляд особистих речей. Погрожував вирішити питання щодо її звільнення. Вона у письмовому вигляді пояснила, чому взяла без дозволу серветки. Після чого її відпустили додому. 11.06.2019 вона повинна була за графіком вийти на роботу у наступну зміну, проте внаслідок поганого самопочуття на роботу вийти не змогла, потребувала медичної допомоги. Їй викликали швидку медичну допомогу, а 12.06.2019 вона перебувала на стаціонарному лікуванні у лікарні. Про ці обставини вона телефоном попередила керівництво магазину. На лікарняному вона перебувала до 21.06.2019 включно. Цього ж дня принесла лікарняний лист керуючій магазину та хотіла дізнатися, коли їй можна приступити до роботи. Проте, керуюча магазином ОСОБА_2 сказала, що працювати вона тут не буде, до роботи приступати заборонила, погрожувала звільненням за статтею. Після цього, вона подзвонила на гарячу лінію ТОВ «Сільпо-Фуд», просила розібратися у ситуації, що склалася. Проте, до цього часу відповіді не отримала.

27.06.2019 вона звернулася до МВП ГУ НП у Запорізькій області, однак за фактом перевірки їй рекомендовано звернутися до суду. Крім цього, вона зверталася із заявою до Головного управління держпраці у Запорізькій області, однак, її звернення направлено за належністю до Головного управління держпраці у Київській області. Відповіді до цього часу не отримано. Після цього, поштою вона отримала повідомлення від 12.07.2019 вих. № 2402-УРС/01.01/10 та витяг з наказу про звільнення від 12.07.2019 № 191/МС167 за п.4 ст.40 КЗпП України. В порушення вимог статті 47 КЗпП України копію наказу їй не вручено до цього часу. У зв`язку з відсутністю правових підстав для її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, її звільнення є незаконним. Відповідач своїми діями грубо порушив її право, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Ковальову Ю.В. (а.с. 15).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 17) відкрито провадження у цій справі.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 жовтня 2019 року (а.с. 63-66) у позові ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 70-85) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 87).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 88), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 90).

Відповідач ТОВ «Сільпо-Фуд» подало апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 99-102).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 05 лютого 2020 року, не відбувся та був відкладений через першу неявку позивача ОСОБА_1 , яка була повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи телефонограмою від 03.02.2020 року (а.с. 103), оскільки судова повістка, що надсилалась на адресу позивач ОСОБА_1 , повернулась на адресу апеляційного суду без вручення з відміткою поштового відділення: «за збігом терміну зберігання» (а.с. 96-97).

У судове засідання 18 березня 2020 року повідомлена апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 107) позивач ОСОБА_1 повторно не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_1 у цій справі та на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю представника відповідача ТОВ «Сільпо-Фуд» - Вєтрової М.В. (а.с. 59).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ТОВ «Сільпо-Фуд» - Вєтрової М.В., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 263-265, 279 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 07 лютого 2019 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в ТОВ «Сільпо-Фуд» прибиральником виробничих приміщень в господарський відділ магазину АДРЕСА_1 (м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, б.79), згідно з наказом №48/МС167к від 06.02.2019 (а.с. 36).

З 12 червня 2019 року по 21 червня 2019 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності АДЛ НОМЕР_1 від 12.06.2019р., згідно з яким їй дозволено стати до роботи 22 червня 2019р. (а.с.39).

Відповідно до графіку змінності (оригінал досліджено в судовому засіданні) 22.06.2019р., 23.06.2019р. є для ОСОБА_1 робочими днями, про що остання була ознайомлена, що нею в суді першої інстанції не заперечувалось (а.с. 40).

Відповідно до актів про відсутність на роботі від 22.06.2019р., від 23.06.2019р., від 27.06.2019р. ОСОБА_1 на роботу не вийшла, що не заперечується позивачем у суді першої інстанції (а.с.42-44). Вказане підтверджується також табелем за червень 2019, доповідною запискою про відсутність працівника на роботі від 27.06.2019 завідуючої відділом ОСОБА_3 (а.с. 41,45).

27.06.2019 року на адресу ОСОБА_1 був направлений лист вих.№2220-УРС/01.01/10 від 27.06.2019р. (копія а.с.49) про необхідність надання пояснень та/або документів, що підтверджують поважність причин неявки на роботу. Направлення листа підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 27.06.2019р., а також повідомленням про вручення поштового відправлення від 27.06.2019р. (а.с. 50). Даний лист був залишений позивачем без відповіді, що не заперечувалось позивачем у суді першої інстанції.

03.07.2019 року на адресу ОСОБА_1 повторно було направлене письмове повідомлення з цього питання (лист вих.№2243-УРС/01.01/10 від 03.07.2019р. а.с. 51). Направлення листа підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 03.07.2019р., а також повідомленням про вручення поштового відправлення від 03.07.2019р.(а.с.52). Даний лист був отриманий ОСОБА_1 04.07.2019р. особисто, але жодних пояснень та/ або підтверджуючих документів від неї відповідач не отримав, що не заперечується в судовому засіданні позивачем (а.с. 49-52).

Наказом ТОВ «Сільпо-Фуд» від 12.07.2019 року №191/МС167 ОСОБА_1 звільнено з посади прибиральниці виробничих приміщень у магазині № НОМЕР_2 _С МЕЛІТОПОЛЬ товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» за п.4 ст.40 КЗпП (а.с. 46).

Відповідно до зведеної відомості №СФ-0008899 від 12.07.2019р. в день звільнення на картковий рахунок ОСОБА_1 були перераховані розрахункові суми у розмірі 1782.38 грн. Виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності АДЛ №406792 від 12.06.2019р. у розмірі 374.17 грн. була здійснена 27.08.2019р. відповідно до зведеної відомості №СФ-0010159 від 27.08.2019р. шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача (а.с. 54-55).

12.07.2019 року на адресу позивача був направлений лист вих.№2402-УРС/01.01/10 від 12.07.2019р. про необхідність отримання трудової книжки у відділі кадрів ТОВ «Сільпо-Фуд» за адресою м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 6.79 (фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 12.07.2019р., повідомлення про вручення від 12.07.2019р) (а.с. 47-48).

Станом на день розгляду справи судом трудова книжка позивачем отримано не було, про що свідчить той факт, що в судовому засіданні представник відповідача намагалася вручити трудову книжку позивачу, на що остання відповіла відмовою.

Відповідно до ст. 40 п. 4 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно із п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.199р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до п. 22 вказаної постанови, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно із ч.2 ст.47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

В силу вимог ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Відповідно до ч. 3, 4 ст.149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен "враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Відповідно до ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, на виконання вказаних норм чинного законодавства України, на адресу ОСОБА_1 було направлено листи від 27.06.2019р., 03.07.2019р про необхідність надання пояснень та/або документів, що підтверджують поважність причин неявки на роботу. Дані листи були отримані ОСОБА_1 особисто, але жодних пояснень та/ або підтверджуючих документів від неї відповідач не отримав.

Відповідно до вказаного, враховуючи відсутність позивача на роботі протягом усього робочого дня 22.06.2019р., 12 липня 2019р. керуючим магазину №167 ОСОБА_4 був виданий наказ №191/МС167к про звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогул без поважних причин 22.06.2019 року. Тобто, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України було застосоване до позивача в межах строків, передбачених ст. 148 КЗпП України.

Крім того, згідно з поясненнями представника відповідача, при обранні дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 відповідачем було враховано таке: працюючи на підприємстві порівняно нетривалий час, ОСОБА_1 отримала негативну характеристику; після вчинення прогулу 22.06.2019р. ОСОБА_1 повторно вчинила прогули 23.06.2019р., 27.06.2019р., на листи ТОВ «Сільпо-Фуд» не реагувала та більше на роботу не виходила.

З урахуванням вказаних обставин, позивачеві був обраний такий вид стягнення як звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України. Інших дисциплінарних стягнень за вчинення прогулу до позивача не застосовувалось.

Після видання наказу про звільнення, на адресу позивача було направлено листи з повідомленням про звільнення, а також копія самого наказу, дане поштове відправлення було отримане позивачем 13.07.2019р.

Крім того, у зв`язку з тим, що в ТОВ «Сільпо-Фуд» не створювалась первинна профспілкова організація, а також у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не є членом будь-якої профспілкової організації, трудовий договір з ОСОБА_1 був розірваний з ініціативи підприємства без попереднього отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Вказане вказує на неспроможність доводів позивача щодо обов`язковості в даному випадку отримання згоди на звільнення з боку профспілкової організації.

На виконання ст. 47 КЗпП України, відповідно до вказаних вище зведених відомостей в день звільнення на картковий рахунок ОСОБА_1 були перераховані розрахункові суми у розмірі 1782,38 грн. Виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності була здійснена 27.08.2019р. шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача. Також направлений лист про необхідність отримання трудової книжки у відділі кадрів ТОВ «Сільпо-Фуд».

Згідно із ч. 2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідачем у цій справі у суді першої інстанції доведено правомірність звільнення ОСОБА_1 , приводом для чого стала її відсутність на роботі протягом усього робочого дня (прогул); при винесенні наказу про звільнення за ч. 4 ст. 40 КЗпПУ з боку ТОВ «Сільпо-Фуд» дотримано правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, передбачений КЗпПУ.

Разом з тим, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем не було надано суду першої інстанції жодного належного, допустимого доказу, який би підтверджував її доводи щодо фактичного недопущення до роботи ОСОБА_1 керуючою магазином ОСОБА_4 , прийняття на місце позивача іншого працівника ще до винесення наказу про звільнення тощо.

Звернення ОСОБА_1 до поліції з приводу дій керівництва ТОВ «Сільпо-Фуд» датовано 27.06.2019 року (а.с. 11, 12), що не підтверджує обставини недопущення її до роботи 22.06.2019 року. Крім того, позивачка вказує, що розмова з керуючою магазином ОСОБА_4 , в ході якої остання запропонувала позивачу написати заяву про звільнення та заявила про те, що позивач тут працювати не буде, відбулася (доказів чого не суду не надано) саме 21.06.2019, що не може пояснювати факт відсутності на робочому місці ОСОБА_1 22.06.2019 року. Більш того, сама ОСОБА_1 в суді першої інстанції підтвердила, що не виходила на роботу ані 22, ані 23 червня 2019 року, роздумуючи, яким чином оскаржити дії керівництва.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення позивача з роботи за п. 4 ст.40 КЗпП України було проведено у повній відповідності з вимогами чинного законодавства України, а вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними, а отже такими, що не підлягають задоволенню у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Позивач вчинила прогул 22.06.2019 року, 23.06.2019 року та 27.06.2019 року (акти відповідача, копії а.с. 42-44, наказ відповідача про звільнення позивача від 12.07.2019 року за прогул 22.06.2019 року, копія а.с.46), тобто після спливу терміну непрацездатності з 12.06.2019 року по 21.06.2019 року включно (а.с.39).

Факт недопущення відповідачем в особі керуючої магазином ОСОБА_4 позивача до роботи 22.06.2019 року належними, допустимими доказами позивачем у цій справі не доведений.

Позивач у цій справі не заявляла позовних вимог в порядку ст. 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку з відповідача за несвоєчасність видачі їй трудової книжки при звільненні. ОСОБА_1 не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати останні у позасудовому чи судовому порядку.

Обставини неотримання відповідачем пояснень позивача з приводу її невиходу на роботу 22.06.2019 року та невидачі відповідачем позивачеві при вищевикладених обставинах в день звільнення 12.07.2019 року її трудової книжки не впливають на правильність вирішення судом першої інстанції у цій справі питання щодо законності наказу відповідача про звільнення позивача та відсутність підстав для поновлення на роботі останньої.

ОСОБА_1 не є членом профспілкової організації, у відповідача така організація не створювалась. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні. Тому, погодження з будь-якою профспілковою організацією звільнення позивача відповідачем не було потрібно.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, які можуть бути досліджені апеляційним судом на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача, є:

- довідка про вручення судової повістки 02.11.2019 року ОСОБА_5 донька (копія а.с. 78),

- заява ОСОБА_1 від 26.11.2019 року на ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (м. Київ) (копія а.с. 79),

- графік чергувань (копія а.с. 80),

- заява-звернення позивача до поліції від 27.06.2019 року про недопущення до роботи з 22.06.2019 року (копія а.с. 81-84).

Проте, останніми не спростовуються правильні висновки суду першої інстанції у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 130 ч. 3 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання.

Заява ОСОБА_1 від 26.11.2019 року на ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (м. Київ) (копія а.с. 79), тобто вже після звільнення 12.07.2019 року, сама по собі у цій справі нічого не підтверджує і не спростовує.

Графік чергувань начеб - то за червень 2019 року з вихідним днем для ОСОБА_1 22.06.2019 року, наданий позивачем вперше апеляційному суду (копія а.с. 80), не може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі.

Оскільки, в матеріалах справи є належним чином завірена відповідачем копія графіку відповідача за червень 2019 року саме із особистим підписом ОСОБА_1 про ознайомлення з останнім (копія а.с.40), оригінал якого оглядався судом першої інстанції у цій справі, який за своїм змістом та формою різниться від графіку, копія якого вперше надана позивачем у цій справі апеляційному суду до її апеляційної скарги.

Крім того, позивач ОСОБА_1 у суді першої інстанції не оспорювала наданий відповідачем графік її роботи у відповідача у червні 2019 року. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

І головне, обставина про те, що 22.06.2019 року був вихідним днем за графіком для ОСОБА_1 у відповідача взагалі не було доводом чи підставою позову позивача у цій справі (а.с.1-2), який розглядав суд першої інстанції, вперше це стало лише доводом апеляційної скаргою позивача у цій справі.

Проте, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зверненню позивача до поліції лише 27.06.2019 року з підстав недопуску її на роботу 22.06.2019 року вже було предметом оцінки суду першої інстанції у цій справі, з якою погоджується апеляційний суд.

Надання позивачем лише апеляційному суду саме начеб - то копії цього звернення (а.с.81-84), яку не можна вважати належною, не робить невірним вищезазначену оцінку вказаного звернення судом першої інстанції у цій справі.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також, встановлено, що позивач ОСОБА_1 в силу вимог закону була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 20.03.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.