Номер провадження: 22-ц/813/1272/20
Номер справи місцевого суду: 520/4277/17
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» та Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідача Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні ді,

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якій, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (від 19.10.2018 року вхід. № 40648, т.2 а.с. 7-8), просить суд визнати дії відповідача - ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» щодо нарахування плати йому за користування комунальною послугою без урахування пільг, які поширюються на нього - особу з інвалідністю внаслідок війни 2 групи ОСОБА_1 та на всіх його членів сім`ї, які проживають разом з пільговиком, протиправними; визнати права особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи ОСОБА_1 та всіх членів його сім`ї, які проживають (проживали у розглянутий період тривалості позовної давності) разом з ним, на пільгу щодо плати за користування комунальною послугою в розмірі 100% знижки плати за користування нею в межах середніх норм споживання, передбачену пунктом 5 частини 1 та частиною 2 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; визнати відсутність заборгованості у нього - ОСОБА_1 перед ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» по оплаті за централізоване постачання холодної води і відведення стічних вод (холодної і гарячої води) в розмірі 3 631,23 грн. станом на 01.06.2018 року; стягнути з ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на його - ОСОБА_1 користь 3 631,23 гривень.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що з жовтня 1998року він є інвалідом війни 2 групи, що підтверджується копією дублікату посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого 22.04.2009 року Управлінням соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Позивач вказує, що з 22.12.2000 року він з відповідачем мають між собою певні права і зобов`язання у сфері централізованого постачання холодної води і відведенні стічних вод, а також у сфері захисту прав споживачів.

Позивач вважає, що відповідачем ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» штучно створена заборгованість позивача при отриманні ним комунальної послуги у сфері централізованого постачання холодної води і відведення стічних вод (холодної і гарячої води), яка виникла через умисне неврахування відповідачем реальних показань квартирних водомірів холодної і гарячої води, включення відповідачем в рахунок для оплати навмисне неправдивих показань водомірів і послугу, яку відповідач не надає, неправильний розрахунок вартості наданої послуги - без урахування пільг відповідно до вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Так, позивач зазначає, що керуючись вимогами статті 48 спеціального Закону України від 10.01.2002 №2918-111 «Про питну воду та питне водопостачання», статтями 1.4.15,18.19 Закону України «Про звернення громадян», статтями 257, 267 ЦК України, в порядку досудового врегулювання спору, за період з серпня 2012року по вересень 2016року він чотири рази звертався до керівництва філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» з письмовою заявою про відсутність у нього фінансового боргу перед відповідачем і про необхідність надання йому докладного бухгалтерського розрахунку розміру виниклого боргу з розбивкою його по місяцях і роках за три останні роки, а також пропонував відповідачу самостійно визнати відсутність боргу у позивача на підставі вимог законів України, однак відповідач відмовився надати інформацію на конкретні питання і відмовився визнати відсутність боргу.

Позивач вказує, що виставлені філією «Інфоксводоканал» рахунки для оплати за спожиту послугу з постачання холодної води і відведення стічних вод не враховують пільги всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним, що суперечить вимогами Конституції, рішенням Конституційного Суду України Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», іншим спеціальним Законам в сфері сімейних відносин і житлових питань.

Борг, як вважає позивач, виник також через умисне неврахування відповідачем реальних показань квартирних водомірів холодної і гарячої води; включення відповідачем в рахунок для оплати навмисне неправдивих показань водомірів і послугу, яку відповідач не надавав, надання рахунків для оплати за надані послуги з умисним порушенням вимог до їх заповнення.

Також позивач зазначає, що ним в повному обсязі виконані вимоги законодавства, в тому числі, по щомісячним поданням в службу філії «Інфоксводоканал» показань квартирних водомірів у встановлені терміни і з використанням рекомендованого службою телефону - автовідповідача Київського абонвідділу і ні в одному місяці за всі роки позивач не перевищив встановлену норму пільгового (безкоштовного) споживання холодної та гарячої води на сім`ю.

Разом з тим, Філія «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» не виконує вищезгадані вимоги законодавства України, наприклад, зміст граф рахунку - повідомлення за послуги ТОВ «Інфокс» на ім`я позивача за станом на будь-яку дату не відповідає вищевказаним вимогам нормативних актів, а саме: незаповнені графи «тек. пок.», «расход», внаслідок чого, відповідач часто виставляє йому необґрунтований рахунок на оплату нібито витрачених позивачем куб. м. холодної і гарячої води понад встановлену норму витрати, і ця сума нібито боргу позивача перед відповідачем виникає на основі фальсифікації їм показань водоміра і не урахуванням ним пільг, що надаються позивачу і членам його сім`ї по сплаті за комунальні послуги.

Позивач також вказує, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.12.2012року, було залишено без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.07.2012року, яким задоволена його позовна вимога до ВАТ «ЕК «Одесаобленерго» про визнання права з використання електроенергії для особистих потреб відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правової захист військовослужбовців га членів їх сімей», «Про захист прав споживачів» та інших актів, суд визнав його право (військовослужбовця, інваліда війни 2 групи) порушеним в частині відмови відповідача визнати членами сім`ї позивача всіх осіб, які проживаю разом з пільговиком, а з урахуванням визнання його права, скасований фінансовий борг перед ВАТ «ЕК «Одесаобленерго».

Враховуючи даний юридичний факт, керуючись положеннями статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у взаємозв`язку з положеннями частини 3 статті 61 ЦПК України, позивач вважає, що суд може без доказування визнати право всіх членів сім`ї позивача, які проживають спільно з ним, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, на отримання ними таких же пільг відповідно до даної позовної заяви, як і позивач, згідно із Законами «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правової захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Сімейний кодекс України», «Житловий кодекс Української PCP», «Про житлово-комунальні послуги».

З урахуванням викладеного, з посиланням на Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про житлово-комунальні послуги» та Житловий кодекс Української PCP, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано дїї ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» щодо нарахування плати ОСОБА_1 (за користування комунальною послугою без урахування пільг, які поширюються на ОСОБА_1 як особу з інвалідністю внаслідок війни 2 групи, та на всіх його членів сім`ї, які проживають разом з пільговиком - ОСОБА_1 - протиправними. Визнано права особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи ОСОБА_1 , та всіх членів його сім`ї, які проживали разом з ним у період з 01.01.2008 року по 01.06.2018 року, на пільгу щодо плати за користування комунальною послугою в розмірі 100% знижки плати за користування нею в межах середніх норм споживання, передбачену пунктом 5 частини 1 та частиною 2 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Встановлено факт відсутності заборгованості у ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» по оплаті за централізоване постачання холодної води і відведення стічних вод (холодної і гарячої води) в розмірі 3 631 (три тисячі шістсот тридцять одна) грн. 23 коп., станом на 01.06.2018 року. Стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на користь ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти по оплаті за централізоване постачання холодної води і відведення стічних вод (холодної і гарячої води) у розмірі 3 631 (три тисячі шістсот тридцять одна) грн. 23 коп. Стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на користь держави судовий збір у розмірі 2 560 (дві тисячі п`ятсот шістдесят) грн. 00 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Інфокс» та Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, кожен окремо, звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Так, ТОВ «Інфокс» в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради просить скасувати оскаржуване рішення у частині задоволення позовних вимог щодо визнання права особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи ОСОБА_1 та всіх членів його сім`ї, які проживали разом з ним у період з 01 січня 2008 року по 01 червня 2018 року, на пільгу щодо плати за користування комунальною послугою у розмірі 100% знижки плати за користування нею в межах середніх норм споживання, передбачену пунктом 5 частини 1 та частиною 2 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та у цій частині у задоволенні позову відмовити, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 є інвалідом війни 2 групи, ветераном війни, і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 22.04 2009 року (дублікат) (т. 1 а.с. 14).

З 13 грудня 2000 року ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку) (т. 2 а.с. 34) .

З довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) також вбачається, що разом з позивачем - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , також зареєстровані та проживають: дружина - ОСОБА_2 з 13.12.2000року, син - ОСОБА_3 з 13.12.2000року, тесть - ОСОБА_4 з 25.04.2016 року (т.2 а.с. 34).

Усі вони є споживачами послуг з водопостачання та водовідведення, що надаються їм Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал».

З матеріалів справи вбачається, що станом на червень 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» ОСОБА_1 була нарахована заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 3 631,23грн.

За період з серпня 2012 року по вересень 2016 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» з письмовими заявами про відсутність у нього фінансового боргу перед відповідачем і про необхідність надання йому докладного бухгалтерського розрахунку розміру виниклого боргу з розбивкою його по місяцях і роках за три останні роки, а також пропонував відповідачу самостійно визнати відсутність боргу у позивача на підставі вимог законів України, однак відповідачем у задоволенні його заяв було відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 6 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ст.67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно ст.68 ЖК УРСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. До комунальних послуг відносяться, зокрема, централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

На підставі п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Право ОСОБА_1 , як інваліда 2 групи на 100-відсоткову знижку плати за користування житлом (квартирна плата) та 100-відсоткову знижку плати за користування комунальними послугами в межах норм, передбачених чинним законодавством, прямо передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Так, відповідно до п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги: 100-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю); 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» спрямований на захист ветеранів війни, одним з його основних завдань є надання їм пільг, переваг та інших соціальних гарантій, пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни та членів їх сімей, не можуть бути скасовані без рівноцінної їх заміни, нормативні акти органів державної влади та місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим законом, є недійсними (ст. ст. 1, 2 Закону).

Отже, даним спеціальним законом встановлені та обумовлені відповідні соціальні гарантії для ветеранів війни та членів їх сімей.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 24, 55 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; в Україні визнається і діє принцип верховенства права, закони повинні відповідати Конституції України, норми якої є нормами прямої дії; не може бути привілеїв чи обмежень громадян у конституційних правах за різними ознакам, в т.ч. й за їх віком; права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Законами України «Про державний бюджет України», починаючи з бюджету на 2002 рік, щорічно встановлювалися додаткові умови для надання пільг по оплаті комунальних послуг. Ці умови поширювалися на всі категорії пільговиків та істотно обмежували коло осіб, яким надаються пільги (зокрема, за віковими ознаками), зумовлювали необхідність збору додаткових документів, тягли ускладнення відповідної процедури тощо.

При цьому, в жодному випадку встановлення таких додаткових умов і обмежень порівняно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зміни до ст. 2, ч. 1 п. 5, ч. 4 ст. 13 Закону не вносилися.

Так, п. 5 ст. 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що при наданні пільг та здійсненні видатків з бюджету щодо їх виплати до членів сім`ї пільговика належать: дружина (чоловік), їхні неповнолітні діти (до 18 років); неодружені повнолітні діти, визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II групи або особами з інвалідністю I групи; особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю внаслідок війни I групи та доглядає за ним, за умови що особа з інвалідністю внаслідок війни не перебуває у шлюбі; непрацездатні батьки; особа, яка знаходиться під опікою або піклуванням громадянина, який має право на пільги, та проживає разом з ним.

Разом з тим, Конституційний суд України у своєму рішенні № 5-рп/99 від 03.06.1999року зазначив, що під членом сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони, за змістом пункту 6 статті 12 Закону України «соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частини четвертої та п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» треба розуміти особу, що перебуває з суб`єктом права на пільги щодо оплати користування житлом і комунальними послугами у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, працівником міліції, особового складу державної пожежної охорони; ведення з ним спільного господарства. Такі ознаки (вимоги) застосовуються диференційовано при конкретному визначенні членів сім`ї, які мають право на названі пільги.

До кола членів сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особовою складу державної пожежної охорони належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Щодо них ознака (вимога) ведення спільного господарства з суб`єктом права на пільги в оплаті користування житлом і комунальними послугами застосовується лише у передбачених законом випадках. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновленні, народжені у шлюбі або позашлюбні.

Членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 6 ст. Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей»), є та особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них, поміж інших, належать студенти.

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковими для виконання на всій території України всіма без винятку, а тому викладені в них положення та правові позиції мають виконуватися без будь-яких додаткових рішень та розпоряджень відповідних органів, яких вони стосуються.

Відповідно до положень закону (в т.ч. ст. 64 ЖК України) та з урахуванням зазначеного Рішення КС України, стосовно даної справи під членом сім`ї позивача як суб`єкта права на пільги слід розуміти особу, яка перебуває з ним у кровному (родинному) або шлюбному зв`язку та постійно проживає з ним, що узгоджується і з відповідними нормами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Правову позицію щодо недопустимості систематичної практики, коли законами про Держаний бюджет України фактично обмежуються встановлені законами України соціальні гарантії громадян, змінюються умови надання відповідних пільг тощо як шляхом безпідставного зупинення дії окремих норм законів, так і без цього, КС України висловлював у своїх рішеннях неодноразово.

Конституційний суд України констатував, зокрема, що законом про Держаний бюджет України не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України, в т.ч. цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Забезпечення реалізації громадянами права на відповідні пільги в порядку, передбаченому законом, є обов`язком держави, а його невиконання є фактичною відмовою держави від надання встановлених законом пільг і соціальних гарантій, громадяни не повинні залежати від невиконання державою свого обов`язку незважаючи й на те, що таке становище порушує і права відповідних підприємств.

Рішення підприємств, які надають пільги, можуть бути оскаржені до суду (ст. 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що на позивача - ОСОБА_1 та членів його сім`ї - дружини, сина та тестя поширюється ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Не є вірним твердження представника відповідача на те, що з 23 лютого 2016 року пільгу у розмірі 100% на 1-ну особу, сина позивача - ОСОБА_3 , було знято у зв`язку з досягненням ним повноліття, тобто з 23 лютого 2016 року нарахування проводилися відповідно до норм (нормативів) споживання з урахуванням трьох зареєстрованих в даній квартирі осіб, з урахуванням пільги у розмірі 100% на двох осіб, оскільки судовим розглядом встановлено, що син позивача на даний час навчається у Одеському національному політехнічному університеті і відповідно до рішення Конституційного суду України № 5-рп/99 від 03.06.1999року є членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця.

Постановою Кабінету міністрів України від 06 серпня 2014 року №409, яка набрала чинності з 01 жовтня 2014 року, встановлено соціальні нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії, зокрема: для користування послугами з централізованого постачання холодної води 2,4 куб.м. на одну особу на місяць за наявності централізованого постачання гарячої води та 4куб.м. на одну особу на місяць за відсутності централізованого постачання гарячої води.

Разом з тим, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги: 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Відповідно до п. 7, п. 17, п. 21 постанови КМ України від 21.07.2005 р. N 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», місцеві органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування мають право тимчасово визначати інші норми споживання, кількісні та якісні показники та режими надання послуг в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України

Послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води.

У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до преамбули та підпунктів 2, 3 пункту 3 постанови КМ України від 06.08.2014 року №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» зазначено, що з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" Кабінет Міністрів України постанови установити такі соціальні нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії: у разі відсутності квартирних приладів обліку холодної води нарахування плати за користування послугами з централізованого постачання та водовідведення холодної води інвалідам війни та членам їх сімей, на яких відповідно до законодавства поширюються пільги, здійснюється виконавцями/виробниками такої послуги згідно з соціальними нормативами, 4 куб. метри на одну особу на місяць за відсутності централізованого постачання гарячої води.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.02.2010р. № 30 «Про внесення доповнень до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.02.1992р. №63 «Про впорядкування експлуатації та користування системами комунального водопроводу та каналізації м. Одеси», з метою забезпечення отримання незахищеними категоріями громадян допомоги, назначеної для розрахунків за спожити послуги водопостачання та водовідведення, приведення одиниць виміру норм водоспоживання у відповідність до одиниць виміру встановлених тарифів, були встановлені «Середньомісячні норми витрати води (куб.м.)» у розмірі: 10,654 куб.м. на одного мешканця - з внутрішньоквартирним водопроводом та каналізацією, з ванними чи душовими, з центральним гарячим водопостачанням; 6,697 куб.м. на одного мешканця - холодна вода.

Дані про те, що позивачем були перевищені об`єми спожитої води понад вказаних нормативів, у суду першої інстанції відсутні.

Відповідач таких доказів суду першої інстанції не надав.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем та членами його сім`ї не перевищено середню норму споживання води, встановлену Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.02.2010р. № 30.

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги, що Постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014р. №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», встановлені єдині норми користування послугами, на які надаються пільги та субсидії, у тому числі і для користування послугами з централізованого постачання холодної та гарячої води (2,4 куб. метра на одну особу на місяць (за наявності централізованого постачання гарячої води) та 4,0 куб. метра на одну особу на місяць за відсутності централізованого постачання гарячої води.

Разом з тим, забезпечення реалізації громадянами права на відповідні пільги в порядку, передбаченому законом, є обов`язком держави, а його невиконання є фактичною відмовою держави від надання встановлених законом пільг і соціальних гарантій, громадяни не повинні залежати від невиконання державою свого обов`язку незважаючи й на те, що таке становище порушує і права відповідних підприємств.

Таким чином, для суду першочергове значення має п. 5 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги, що 07 червня 2018 року позивачем - ОСОБА_1 було сплачено 3 623,23грн. за послуги постачання холодної води і відведення стічних вод, що підтверджується квитанцією №12.

Однак, у судовому засіданні позивач пояснив суду, що вказані грошові кошти у розмірі 3 623,23грн. були сплачені у зв`язку з продажем квартири та необхідністю отримання довідки про відсутність заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення перед ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводаканал».

В матеріалах справи наявна довідка ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводаканал» від 12.06.2018р. за №346/6 про відсутність заборгованості (т. 2 а.с. 10).

За таких обставин, оплата заборгованості за послуги постачання холодної води і відведення стічних вод у розмірі 3 623,23грн., не свідчить про визнання боргу позивачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2012 року, було визнано права ОСОБА_1 як пільговика, згідно з Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та як споживача, згідно з Законом України «Про захист прав споживачів» порушеними. Стягнено з ВАТ ЕК «Одесаобленерго» в особі структурної відокремленої одиниці Південного району електричних мереж на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 259,68грн.

Зазначеним рішенням було встановлено, що з 22 грудня 2000 року ОСОБА_1 отримував пільгу на споживання електроенергії у розмірі 100 % ліміту споживання 100 кВт/г щомісяця, і поряд з трьома членами сім`ї позивача. його дочка студентка денної форми навчання університету, яка у спірний період знаходилась на його (пільговика) утриманні, мала право на пільги у розмірі 100 % ліміту споживання 25 кВт, а сім`я ОСОБА_1 в цілому - у розмірі 100% ліміту споживання, 150 кВт щомісяця.

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2015року, було визнано відсутність у ОСОБА_1 боргу перед Південним РЕМ Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» по оплаті за спожиту електричну енергію станом на 12 серпня 2014 року в розмірі 639,81грн.

Таким чином, судовими рішеннями встановлено права позивача на 100 % знижки плати за користування послугами електроенергії із врахуванням всіх членів його сім`ї.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 560 грн. 00 коп. підлягають стягненню з відповідача до державного бюджету України.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Твердження скаржників в апеляційних скаргах про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 березня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко