ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» березня 2020 року

м. Харків

справа № 621/21/20-ц

провадження № 22ц/818/2020/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Зміївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

третя особа - Управління Державної казначейської служби України в Зміївському районі Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Зміївського районного суду Харківської області від 10 січня 2020 року в складі судді Бородавка К.П.

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року поштою ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: Управління Державної казначейської служби України в Зміївському районі Харківської області про визнання протиправною бездіяльності відділу державної виконавчої служби та стягнення шкоди і просив визнати протиправною бездіяльність Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо невиконання виконавчого листа, виданого на примусове виконання вироку Зміївського районного суду Харківської області по справі № 1/2014/108/2012, про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 7891,00 грн в рахунок відшкодування матеріального збитку та 30 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 37 891,00 грн; стягнути зі Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області на його користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 37 891,00 грн та моральну шкоди у розмірі 100 000,00 грн, а всього 137 891,00 грн.

Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 10 січня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за його заявою про визнання протиправною бездіяльності відділу державної виконавчої служби та стягнення шкоди; роз`яснено, що заява підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою судді ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вказав, що вже звертався до суду з аналогічним позовом у порядку адміністративного судочинства та провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; що він є стороною виконавчого провадження з виконання вироку суду, яким, зокрема, задоволено його цивільний позов про стягнення коштів, тому його заява щодо бездіяльності державного виконавця має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 03 березня 2020 року від ОСОБА_1 , 13 березня 2020 року від Управління Державної казначейської служби України в Зміївському районі Харківської області та 23 березня 2020 року від Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) до суду апеляційної інстанції надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, які задоволено.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді - скасувати.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 оскаржується бездіяльність державної виконавчої служби щодо виконання виконавчого листа, виданого на виконання вироку суду, тому його заява підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, з таким висновком суду судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтями 124,125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частин першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною першою статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також, якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).

Тобто, якщо закон встановив інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: Управління Державної казначейської служби України в Зміївському районі Харківської області про визнання протиправною бездіяльності відділу державної виконавчої служби та стягнення шкоди.

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 26 березня 2012 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 309 КК України, та, зокрема, задоволено цивільний позов ОСОБА_1 і стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7891,00 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 30 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 37 891,00 грн (а. с. 17-20).

На виконання вказаного вище вироку суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів 12 квітня 2012 року видано виконавчий лист № 1/2014/108/2012 (а. с. 7).

09 серпня 2012 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Зміївського РУЮ Харківської області відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа ВП № 33898459 (а. с. 8, 21).

27 лютого 2014 року постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувачу (а. с. 23).

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що вирок суду в частині його цивільного позову з 2012 року досі не виконаний, чим йому завдано шкоди.

Підстави та порядок звернення й розгляду цивільного позову в кримінальному процесі передбачені статтею 128 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 128 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з частиною п`ятою статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Тобто інститут цивільного позову у кримінальному провадженні є суміжним із позовним провадженням, врегульованим ЦПК України.

КПК України визначає загальний порядок розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні, але не регламентує відносини, що виникають за результатами його розгляду, зокрема, й питання, пов`язані з виконанням судового рішення, ухваленого за наслідком розгляду цього позову.

Завданням цивільного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, право на звернення зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за правилами цивільного судочинства пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого згідно з ЦПК України, та його примусовим виконанням відповідним органом, а також у випадку, якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані.

Враховуючи те, що нормами КПК України не встановлено порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб щодо виконання судового рішення, яким задоволено цивільний позов у кримінальному провадженні, в силу вимог частини п`ятої статті 128 КПК України таке оскарження має відбуватися у порядку, встановленому ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 752/14248/18, провадження № 14-520 цс 19 дійшла висновку, що оскільки юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, скарга особи щодо невиконання цивільного позову, ухваленого у межах кримінального судочинства, має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Близького за змістом висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 755/5626/16-ц (провадження № 6-2946цс16), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 569/12295/16-ц (провадження № 14-451 цс 18).

У постановах від 23 січня 2019 року у справі № 235/4749/13-к, провадження № 14-607цс18 та від 22 січня 2020 року у справі № 320/247/19, провадження № 11-807апп19 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку щодо врегулювання на підставі ЦПК України відносин, пов`язаних з виконанням судового рішення, ухваленого за наслідками розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист видано в кримінальній справі за наслідками розгляду цивільного позову ОСОБА_1 .

За таких умов, оскільки ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність державного виконавця щодо виконання виконавчого документа, виданого на виконання задоволеного в межах кримінального провадження цивільного позову, такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду саме з позовом про визнання бездіяльності державної виконавчої служби протиправною та стягнення завданої у зв`язку з цим шкоди, а не зі скаргою на бездіяльність державного виконавця. Такий позов містить вимоги про захист його цивільних прав, зокрема, шляхом відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що також свідчить про цивільну юрисдикцію даного спору.

ОСОБА_1 вже звертався до суду з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Так, ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: Управління Державної казначейської служби України в Зміївському районі Харківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (а. с. 47-49).

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 03 грудня 2019 року закрито провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: Управління Державної казначейської служби України в Зміївському районі Харківської області про визнання бездіяльності Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області протиправною та стягнення шкоди; роз`яснено позивачу, що розгляд та вирішення таких справ віднесено до юрисдикції відповідного місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства (а. с. 45-46).

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплено «право на суд» разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom»), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria»), заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому встановлено порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06), в якому визнано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України, який відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому визнано, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07), у якому зроблено висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

З огляду на викладене та враховуючи неодноразове звернення позивача за вирішенням спору до суду як адміністративної, так і цивільної юрисдикцій, постановлення судом у цій справі ухвали про відмову у відкритті провадження ставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту і створює ОСОБА_1 перешкоди у реалізації права на судовий захист.

Таким чином, з огляду на наведену вище аргументацію колегія суддів дійшла висновку, що спір у даній справі має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, дійшов помилкового висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу судді постановлено з порушенням норм процесуального права, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою, зазначене судове рішення слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, що може бути оскаржена окремо від рішення суду, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу судді Зміївського районного суду Харківської області від 10 січня 2020 року - скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

О.Ю.Тичкова

Повний текст постанови складено 24 березня 2020 року.