Справа № 297/1656/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 березня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд ускладі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Чучки Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гончарова Валентина Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Берегівського районного суду від 15 лютого 2019 року (у складі судді Ільтьо І.І.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» і ОСОБА_3 , про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом у серпні 2018 р.

Після зменшення (зміни предмету) позовних вимог (а.с.100) просила:

-Здійснити поділ Ѕ нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на ј частину указаної нежитлової будівлі;

-Здійснити поділ домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння;

-Здійснити поділ половини (1/2) земельної ділянки з кадастровим номером :01:050:0001 площею 0.54 га за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на ј частину вказаної земельної ділянки.

-Стягнути з відповідача судові витрати.

Обґрунтувала тим, що це майно було набуте за спільні кошти подружжя у період шлюбу, тобто з 25.04.1987 р. до 02.05.2018 р.

Перемовини з відповідачем щодо позасудового врегулювання спору виявилися безрезультатними.

Згідно з інформацією у Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлову будівлю у АДРЕСА_1 , накладено обтяження на підставі договору іпотеки № 2453 від 28.12.2006 р., укладеного між публічним акціонерним товариством «Банк «Універсальний» (іпотекодержатель), ОСОБА_1 (іпотекодавець) і ОСОБА_3 (майновий поручитель).

Ухвалою Берегівського районного суду від 28.11.2018 р. до участі в справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача залучено ОСОБА_3 (а.с.64).

Заочним рішенням цього ж суду від 15.02.2019 р. позов задоволено повністю.

Указане судове рішення мотивоване тим, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, а тому воно підлягає поділу між сторонами порівну.

Ухвалою Берегівського районного суду від 09.04.2019 р. заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.160-161).

У апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Гончаров В.В., просить скасувати заочне рішення Берегівського районного суду від 15.02.2019 р. та ухвалити нове рішення про відмову в позові, а також вирішити питання судових витрат.

Покликається на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та неврахування судом висновків суду касаційної інстанції.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції не встановив ні обставини, ні правові підстави набуття відповідачем спірного нерухомого майна, а також не з`ясував, за які кошти придбане це майно, та не врахував, що спірне майно (нежитлова будівля і земельна ділянка) придбане відповідачем за доходи від підприємницької діяльності, а домоволодіння (житловий будинок) відповідач побудував на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , яку йому подарувала мати ОСОБА_4 , за власні кошти, отримані також від підприємницької діяльності;

-позивач уже з березня 2003 р. і на час придбання усіх об`єктів спірного нерухомого майна та реконструкції нежитлової будівлі не працювала, тобто не мала доходів, а відтак не могла за рахунок власних коштів приймати участь у придбанні вказаних об`єктів і реконструкції будівлі;

-з урахуванням цільового призначення нежитлової будівлі та земельної ділянки для промислового виробництва, придбання відповідачем цих об`єктів за кошти від своєї підприємницької діяльності, вказані об`єкти є особистим майном відповідача як підприємця, а тому до спільного подружнього майна сторін не відносяться і поділу не підлягають.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, неоспореною обставиною є те, що сторони 25 квітня 1987 р. зареєстрували шлюб, який заочним рішенням Берегівського районного суду від 02 травня 2018 р. (а.с.6) було розірвано.

Позиція позивача при зверненні до суду з позовом зводиться до спільності майна, а саме: нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ,земельної ділянки з кадастровим номером :01:050:0001 площею 0.54 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , набутого за час шлюбу з відповідачем.

Позиція відповідача у апеляційній скарзі зводиться до того, що нежитлова будівля, домоволодіння і земельна ділянка не може вважатися спільним майном подружжя, оскільки вони були придбані та набуті відповідачем за кошти від зайняття підприємницькою діяльністю і за кредитні кошти отримані ним як приватним підприємцем.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 14 березня 2006 р. має статус фізичної особи-підприємця (далі ФОП) (а.с.177).

Згідно зі ст.52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

ФОП, який перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно ФОП, яке використовується для його господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

У справі, яка переглядається, місцевий суд встановив, що за час шлюбу (з 25 квітня 1987 р. по 02 травня 2018 р.) подружжя ОСОБА_5 набуло у власність три об`єкти нерухомого майна:

- 1/2 нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 - на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 № 298995, від 27.12.2006 р., виданого Берегівською міською радою, право власності на даний об`єкт зареєстровано за відповідачем;

- домоволодіння (житловий будинок) за адресою АДРЕСА_2 - на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ 298643 від 08.08.2006 р., виданого виконавчим комітетом Берегівської міської ради, право власності на даний об`єкт зареєстровано за відповідачем;

- земельну ділянку з кадастровим номером :01:050:0001 площею 0,54 га за адресою АДРЕСА_3 , що була придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ВЕІ № 761812 від 23.11.2006 р. за № 8222, що посвідчений приватним нотаріусом Секереш Н.В. Відповідачу видано державний акт на право власності на дану земельну ділянку серії ЗК № 057774 від 12 травня 2007 р.

У силу встановлених законодавчих положень указані об`єкти нерухомого майна можуть бути поділені з визначенням 1/2 частки позивачу.

Разом з тим, сторона позивача просила поділити тільки 1/2 частину земельної ділянки з виділенням позивачу 1/4 її частини, тому в цій частині суд здійснив поділ саме так.

При цьому судом не було встановлено, чи використовує це майно відповідач для здійснення підприємницької діяльності, чи становлять вказані об`єкти матеріальну основу підприємницької діяльності.

На противагу цьому, відповідач стверджує, що Ѕ нежитлової будівлі та земельна ділянка є його особистою власністю, оскільки вони були придбані за кошти від зайняття підприємницькою діяльністю. Житловий будинок, який також є предметом спору, побудований за кошти відповідача від зайняття підприємницькою діяльністю, на земельній ділянці подарованій відповідачеві його матір`ю.

Аналізуючи докази, подані відповідачем на обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги, суд констатує наступне.

Із трудової книжки відповідача НОМЕР_2 убачається, що 14.03.2006 р. він був зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.176), такі самі відомості містить свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.177).

Спірна нежитлова будівля була придбана відповідачем 02.04.2004 р., тобто до офіційної його реєстрації як ФОП, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.179).

Спірна земельна ділянка була надана в короткострокову оренду громадянину ОСОБА_1 02 липня 2004 р., що підтверджується рішенням двадцятої сесії IV скликання (а.с.178), також до того як відповідач офіційно був зареєстрований як ФОП.

Кредитний договір №15/1732К-06 від 22 грудня 2006 р. був наданий ПП ОСОБА_1 в особі ОСОБА_1 у розмірі 40 000 доларів США з цільовим призначенням поповнення обігових коштів (а.с.180-182).

Рішенням виконавчого комітету Берегівської міської ради №129 від 30.03.2011 р. ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було надано дозвіл на реконструкцію спірної нежитлової будівлі (а.с.183).

08.08.2006 р. за відповідачем у цілому було зареєстроване право власності на спірний житловий будинок (а.с.4), а рішенням №333 виконавчого комітету Берегівської міської ради від 21.07.2006 р. було затверджено акт прийняття до експлуатації спірного житлового будинку (а.с.194).

Також у матеріалах справи міститься звіт суб`єкта малого підприємництва-фізичної особи-платника єдиного податку за IV квартал 2006 р. згідно з яким обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний квартал наростаючим підсумком з початку терміну дії Свідоцтва про сплату єдиного податку в календарному році склав 427 079 грн., при цьому у звітному кварталі сплачено 1800 грн. (а.с.195).

Системний аналіз норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Тобто, відповідач повинен був довести, що спірне майно придбане та набуте ним саме за кошти від зайняття підприємницькою діяльністю.

Стосовно нежитлової будівлі та земельної ділянки належить відмітити, що вони були набуті відповідачем у 2004 р., тобто до 2006 р., коли відповідач офіційно отримав статус ФОП.

Довід апеляційної скарги про те, що спірне домоволодіння було збудоване ним за власні кошти, отримані як дохід від своєї підприємницької діяльності, не заслуговує на увагу, оскільки не підтверджений жодними належними та допустимим доказами. Суд не може взяти до уваги звіт, поданий відповідачем до справи, де вказується, що останній у 2006 р. отримав дохід від зайняття підприємницькою діяльністю у розмірі 427 079 грн., оскільки з нього неможливо встановити, чи дійсно саме цей звіт був поданий до Берегівської ОДПІ. Жодного офіційного документу, тобто належного та допустимого доказу з Берегівської ОДПІ щодо розмір доходу відповідача за 2006 р. останнім до суду не подано.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів констатує, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірне майно є його особистою власністю, оскільки придбане за рахунок коштів отриманих від зайняття підприємницькою діяльністю, не заслуговують на увагу та спростовуються установленими обставинами справи, згідно з якими нежитлову будівлю і земельну ділянку відповідач придбав до того, як набув статус ФОП, а доказів того, що спірне домоволодіння будувалося за рахунок коштів саме відповідача від зайняття підприємницькою діяльністю, відповідачем суду не надано. Факт будівництва такого домоволодіння на земельній ділянці, яка була подарована відповідачеві його матір`ю, також не може свідчити про належність спірного домоволодіння відповідачеві особисто.

За відповідачем, саме як за фізичною особою, було зареєстровано право власності на спірні об`єкти нерухомості, доказів набуття цих об`єктів відповідачем саме за кошти від зайняття підприємницькою діяльністю останнім не надано, тому є усі підстави констатувати, що вказані об`єкти були придбані за спільні кошти подружжя.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1, ч.6 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Гончарова Валентина Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Берегівського районного суду від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 23 березня 2020 р.

Судді: