ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3994/20 Справа № 182/8585/19 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року, яка постановлена суддею Кобеляцькою Шаховал І.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту ухвали матеріали справи не містять,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, третя особа ОСОБА_2 про зняття арешту.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року позовну заяву повернуто заявнику.

Визнано дії ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами.

В апеляційній скарзі позивач просить ухвалу суду скасувати та направити матеріали справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що ухвала суду є передчасною, необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права.

На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позову з тих підстав, що подання позивачем до суду трьох аналогічних заяв до одного й того самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав, дві з яких були повернуті позивачу за її заявою визнані судом зловживання процесуальними правами, оскільки наявність лише тих самих сторін у справі не дають підстави вважати позови аналогічними.

Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо зловживання позивачем процесуальними правами, оскільки дії позивача були направлені лише на захист своїх прав та інтересів, так як будь якими іншим чином вона позбавлена можливості захистити свої законні права, а не з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала, розгляд якої згідно п. 6 ст. 353 ЦПК України, здійснюється без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до частини 1 статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зазначені норми права свідчать про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Наведені положення свідчать про те, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Стаття 44 ЦПК України передбачає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Зокрема, суд може визнати зловживання процесуальними правами подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вже тричі зверталася до суду з аналогічними позовами до одного й того самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав, що свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами, метою якого є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, третя особа ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову, який ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року залишено без руху для усунення недоліків та ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року задоволено заяву та повернуто позивачу (а.с. 42).

В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, третя особа ОСОБА_2 про зняття з арешту, який ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року залишено без руху для усунення недоліків та ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року задоволено заяву та повернуто позивачу (а.с. 41).

На думку колегії суддів, враховуючи пояснення позивача в апеляційній скарзі про те, що позивач не мала можливості усунути недоліки, зазначені в ухвалах суду, а саме надати докази щодо накладання арешту судом на земельні ділянки, оскільки дана цивільна справа знищена у зв`язку із закінченням терміну її зберігання, тому позивач вимушена звертатися до суду з відповідним позовом, що не свідчить про переслідування позивачем мети маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями.

Подання, при таких обставинах, в черговий раз позовної заяви не свідчить про систему дій позивача, в яких суд помилково вказав на зловживання позивачем процесуальними правами.

Разом тим, в ухвалі суд першої інстанції не навів мотивів та конкретних аргументів, з яких він дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 тричі подала позови з аналогічними вимогами до одного й того самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав, що свідчить про зловживання нею своїми процесуальними правами, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями та в чому така маніпуляція полягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначене свідчить про те, що суд не врахував положення ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо того, що кожна людина при визначенні її громадських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих ним доказів.

У зв`язку з цим, викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, колегія суддів визнає такими, що заслуговують на увагу та враховує їх.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для вирішення питання у справі, відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374, п. 4 ч. 1 ст.379, ст.ст.381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року скасувати та направити матеріали справи за ОСОБА_1 Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, третя особа ОСОБА_2 про зняття арешту до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: