ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Соснівського районного суду м. Черкаси
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

30 березня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі суддів: Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д., заслухала доповідь судді доповідача Вініченка Б.Б. при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадженняза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Під час розгляду справи у судовому засіданні сторони дійшли згоди та звернулись із заявою про затвердження мирової угоди, надавши підписану мирову угоду.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2016 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якою:

-в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за договором позики від 30 вересня 2013 року у розмірі 1 665 624, 24 грн, що станом на 18 грудня 2015 року відповідно до офіційного курсу Національного банку України становить 70 938 дол. США, звернено стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 82,8 кв.м, житловою площею 52,7 кв.м, яка перебуває у власності ОСОБА_3 , шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_2 за вартістю предмета іпотеки згідно з висновком СОД у розмірі 200 300 грн;

-зобов`язання за договором позики від 30 вересня 2013 року ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 виконані у повному обсязі, сторони жодних майнових претензій не мають одна до одної з приводу даного договору позики.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що умови мирової угоди не суперечать вимогам закону, не порушують прав, свобод чи інтересів сторін та інших осіб, а сама угода укладена у межах цивільної і процесуальної дієздатності осіб.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_2 про відмову від позову.

Прийнято відмову від позову ОСОБА_2 .

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2016 року про визнання мирової угоди у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки визнано нечинною.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки закрито.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відмова позивача від позову є добровільною та відповідає волі останнього. Позивач усвідомлює наслідки такої своєї процесуальної дії і прийняття відмови від позову не порушує права інших осіб.

Постановою Верховного Суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2019 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2019 року скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про поновлення строку на апеляційне провадження.

Колегія суддів, розглянувши вказану апеляційну скаргу, приходить до наступних висновків.

17 квітня 2019 року із апеляційною скаргою на ухвалу суду від 13 січня 2016 року, звернувся ОСОБА_1 , який не приймав участі у розгляді справи.

В апеляційній скарзі ним зазначено, що даною ухвалою суду порушуються його права та інтереси та які полягають у наступному.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.06.2014 року, яке було залишене без змін апеляційним судом Черкаської області від 02.10.2014 року стягнуто в тому числі з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 38 150 дол. США, що еквівалентно 450 170 грн. Стягнуто, в тому числі із ОСОБА_3 , на його користь заборгованість за договором позики в сумі 196 400 грн.

На виконання вищевказаного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси було видано виконавчі листи та постановами державного виконавця Центрального відділу виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції Коміренко О.О. від 27.10.2014 року було відкрито виконавчі провадження по примусову стягненню вищевказаних грошових сум.

Вищевказані виконавчі провадження перебувають на виконанні в ДВС і по сьогоднішній день вживаються заходи спрямовані на виконання рішення суду.

Отже, як на момент винесення оскаржуваного рішення суду, відтак і на сьогоднішній день ОСОБА_4 являється боржником по відношенню до скаржника.

Обґрунтовуючи порушення своїх прав даною ухвалою, ОСОБА_1 вказує, що в разі якщо б позивач обрав спосіб захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження та реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах за вищою ціною, ніж сума заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 , він мав би можливість отримати решту кошти за рахунок реалізованого іпотечного майна у п`яту чергу, як це передбачено статтею 46 Закону України «Про іпотеку».

Щодо мотивування пропущеного ним строку на оскарження ухвали суду, ОСОБА_1 вказав на те, що про дану ухвалу він дізнався 16 квітня 2019 року із відповіді ДВС, в якій містилося посилання на спірну ухвалу суду.

Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 354 ЦПК строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залучено до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Поновлення судом строку оскарження без обґрунтованої підстави є протиправним, порушує принцип правової визначеності та право на справедливий суд, що є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року). Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 являється стягувачем у зведеному виконавчому провадженні №45490421, в яких боржником є ОСОБА_3 . Виконавчі провадження, які об`єднані у зведене виконавче провадження, відкриті 27 жовтня 2014 року та по цей час здійснюються за ними виконавчі дії.

З огляду на те, що в матеріалах виконавчого провадження наявна спірна ухвала суду від 13.01.2016 року необхідно дійти висновку, що ОСОБА_1 , як стягувач та особа, яка зацікавлена у належному здійсненні виконавчих дій, мав можливість ознайомитися із його матеріалами протягом більше ніж трьох років для того щоб володіти повною інформацією з приводу виконання рішення суду.

Крім того, з матеріалів справи видно, що скаржник володів інформацією з приводу наявності договорів позики та іпотечного договору від 30.09.2013 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки дані договори ним оскаржувались в судовому порядку.

Щодо порушення даною ухвалою прав ОСОБА_1 у зв`язку із чим він на його думку має право її оскаржити, то колегія суддів виходить з того, що він не являється учасником спірних правовідносин, доводи щодо можливості задоволення за рахунок іпотечної квартири його майнових прав, як стягувача відносно ОСОБА_3 ґрунтуються на припущеннях.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наведено достатніх підстав вважати, що даним судовим рішенням вирішено питання його про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, а тому колегія суддів доходить висновку про необхідність застосування положень частини 2 статті 358 ЦПК України.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини визначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення. Право на апеляційне оскарження судових рішень закріплено й в статті 129 Конституції України.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Встановивши, що апеляційна скарга подана після спливу річного строку з дня постановлення ухвали районного суду за відсутності обставин, визначених пунктами 1 і 2 частини другої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вбачає підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Судді