Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/3801/19
Провадження №: 2/332/202/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
Головуючого судді - Марченко Н.В.,
при секретарі Ковтуні В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 з тих підстав, що вказана квартира належить позивачу на підставі договору дарування від 03.11.2008 року, за яким, позивач прийняв у дар вказану квартиру від своєї матері ОСОБА_3 .
В судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_4 підтримав заявлений позов. Суду пояснив , що позивач набув права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Власник квартири , бажає продати цю квартиру, але в квартирі зареєстрований відповідач, тому власник квартири обмежений в можливості реалізувати цю квартиру. Просить усунути ці перешкоди у реалізації права власності.
Відповідач та його представник, ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснили, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 15 грудня 1976 року, тобто з того часу, коли квартира належала до державного житлового фонду.
Право на проживання в квартирі відповідач набув на підставі ордеру, виданого за погодженням між адміністрацією Комбінату «Запоріжсталь» та профспілкового комітету комбінату «Запоріжсталь».
З вказаної дати в квартирі проживав відповідач та його дружина ОСОБА_6 , яка приходилася позивачеві рідною бабусею.
Позивач набув право власності на квартиру на підставі договору дарування від 03.11.2008 року зареєстрованого в реєстрі за №3277 , за яким дарувальницею є ОСОБА_3 , яка в свою чергу набула право власності на квартиру на підставі договору дарування, посвідченого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою, від 01 листопада 2006 року зареєстрованого в реєстрі за № 3-572. Вказане підтверджується пунктом 2 Договору дарування від 03.11.2008р. №3277.
Перед укладанням договору дарування від 01.11.2006 року № 3-572 за усним погодженням між відповідачем, його дружиною ОСОБА_6 та обдарованою ОСОБА_3 , остання мала не пред`являти вимоги про виселення відповідача з квартири. Вказану умову ОСОБА_3 виконала. Але вона подарувала цю квартиру своєму сину ОСОБА_7 , який приймаючи в дар квартиру був обізнаним в тому, що в квартирі зареєстрований ОСОБА_2 , який передав свого часу частку своєї квартири у власність ОСОБА_6 .. Наразі відповідач не має іншого житла крім , цього, є особою похилого віку і в разі його виселення стане безхатченком.
Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким , що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивач набув право власності на квартиру на підставі договору дарування від 03.11.2008 року зареєстрованого в реєстрі за №3277 , за яким дарувальницею є ОСОБА_3 , яка в свою чергу набула право власності на квартиру на підставі договору дарування, посвідченого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою, від 01 листопада 2006 року зареєстрованого в реєстрі за № 3-572 від ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .. ОСОБА_3 є мамою ОСОБА_8 . Згідно з витягом із Реєстру департаменту реєстраційних послуг , у квартирі за адресою АДРЕСА_2 . зареєстрований ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно копії його паспорту в цій квартирі він зареєстрований з 20.11.1974 року. ОСОБА_2 не має іншого житла, спірна квартира є єдиним житлом для проживання, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
ОСОБА_2 за адресою реєстрації проживає з 1976 року, підставою реєстрації та проживання в спірній квартирі було право власності на частину спірної квартири. Із моменту проживання та реєстрації відповідач проживав в цій квартирі та сплачував комунальні послуги.
На момент прийняття в дар квартири за адресою АДРЕСА_2 позивач був обізнаний про проживаючого та зареєстрованого з 1976 року в цій квартирі ОСОБА_2 .
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Заперечуючи проти позову відповідач посилалася на те, що визнання його таким що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою АДРЕСА_2 ,він фактично буде позбавлений житла, його право на проживання хоча і втрачено у зв`язку із договором дарування квартири, за яким він подарував частину вказаної квартири ОСОБА_3 , яка в свою чергу подарувала квартиру ОСОБА_1 , але його виселення покладе на нього надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично він стане безхатченком. Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом буде мати наслідком виселення останнього із спірної квартири.
Проте Верховний Суд зазначає, що при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.
Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Судом встановлено , що ОСОБА_1 , власник житла, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , тобто має інше житло. У ОСОБА_2 єдиним житлом є спірна квартира за адресою АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_2 тривалий час проживає у квартирі (40 років), сплачував витрати на її утримання, має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом.
Таким чином, тривалий час проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.
ОСОБА_1 знав ще до отримання квартири у подарунок, що у ньому проживає відповідач, а отже, він мав можливість з`ясувати у нього підстави такого проживання, а також довідатися про її наміри щодо подальшого проживання у квартирі або про його відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку.
Тобто ОСОБА_1 , який прийняв дарунок від ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування членів сім`ї колишніх власників. Таким чином, заявник міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку.
Оцінюючи співмірність втручання у право відповідача, з урахуванням конкретних обставин справи, суд прийшов до висновку, що позивач має місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , але заперечує проти проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі, який не має іншого житла, в результаті того, що подарував свою частину цієї квартири матері позивача, а отже, у разі задоволення його вимог, стане безхатьком.
Оскільки у справі, що розглядається, позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Отримана позивачем у дарунок квартира не є єдиним можливим місцем його проживання. З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити.
Керуючись ст.ст. 259,263-265,268 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовити.
Повний текст рішення виготовлено 20.03.2020 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження
Суддя Н.В. Марченко