Провадження № 2/761/1148/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Макаренко Ірина Олександрівна, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету ім. Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд: стягнути з відповідача недоплачену заробітну плату у розмірі 309,63 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2009 року перебував у трудових відносинах з Київським національним університетом ім. Тараса Шевченка на посаді техніка I категорії та на посаді чергового слюсаря 6 розряду (0,5 ставки) сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т.Шевченка.

07.11.2014 року він був звільнений з займаної посади та з посади за сумісництвом на підставі наказу №08-1610-04 від 03.11.2014 року.

Відповідно до довідки про доходи №88 від 27.03.2015 року та розрахункового листа за листопад 2014 року, технік I категорії ОСОБА_1 відпрацював у листопаді 2014 року 6 робочих днів - 48 годин. На думку позивача, має місце відпрацювання понаднормово 8 годин, які оплачені не були.

Ухвалою суду від 06.11.2019 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

02.12.2019 року представник відповідача скористався своїм правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на ту обставину, що в розрахункових листах персоніфікованою є лише обов`язкова (визначена законом) інформація про працівника, решта інформації є узагальненою по університету. ОСОБА_1 як працівник адміністративно-господарського персоналу, працював на посаді техніка I категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т.Шевченка з режимом роботи позмінно за окремим графіком, відповідно до п. 4 наказу директора Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т.Шевченка від 09.04.1999 року №048-138. Відтак, облік робочого часу ОСОБА_1 здійснювався на підставі табелю обліку робочого часу, оплата за який відображалась в розрахунково-платіжній відомості працівника.

16.12.2019 року від позивача надійшли заперечення на відзив, відповідно до яких вважає, що викладені у відзиві заперечення та вимоги є безпідставними, не обґрунтованими та не відповідають вимогам КЗпП України.

26.12.2019 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача на заперечення на відзив, в яких зазначається, що позивач - ОСОБА_1 відпрацював у листопаді 2014 року лише 42 годин відповідно до розрахунково-платіжної відомості за листопад 2014 року. Табелі обліку робочого часу сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин за 2014-2015 роки, в тому числі і позивача були знищені в установленому порядку на підставі п. 408 наказу МЮУ від 12.04.2012 року №578/5 "Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів", що підтверджується витягом з акта №4 від 23.12.2015 "Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду."

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою.

При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

Відповідно до ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил ( ст. 142 КЗпП України ).

07.08.2018 рокунаказом Київського національного університету ім. Тараса Шевченка №08-1610-04 від 03.11.2014 року позивача - ОСОБА_1 звільнено з займаної посади техніка I категорії та з посади за сумісництвом чергового слюсаря 6 розряду (0,5 ставки) сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т.Шевченка за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов`язків, згідно п. 3 ст 40 КЗпП України.

Відповідно до довідки про доходи №88 від 27.03.2015 року та розрахунково-платіжної відомості працівника за листопад 2014 року, працюючи на посаді техніка I категорії, ОСОБА_1 відпрацював 6 робочих днів, що становить 48 годин, в порушення ст. 50 КЗпП України. На думку позивача, має місце відпрацювання понаднормово 8 годин, які оплачені не були.

Як вбачається із розрахунку наведеного позивачем за листопад 2014 року, заробітну плату за 6 робочих днів, що становить 48 годин було йому недонараховані кошти у розмірі 309,63 грн.

Перевіривши викладені в позові обставини та розрахунки, судом встановлено, що ОСОБА_1 як працівник адміністративно-господарського персоналу, працював на посаді техніка I категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т.Шевченка з режимом роботи позмінно за окремим графіком, відповідно до п. 4 наказу директора Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т.Шевченка від 09.04.1999 року №048-138. Тобто, на дану категорію працівників вказаний режим роботи не поширювався щодо яких запроваджено підсумковий облік робочого часу. Позивач працював з позмінним графіком «доба через три», відтак не міг відпрацювати 6 робочих днів із семи днів листопада 2014 року, працюючи на посаді техніка I категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т.Шевченка.

При змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. Тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється (ст.ст. 58,59 КЗпП України ).

Разом з тим, ОСОБА_1 не відобразив дану інформацію в позовній заяві, відтак наданий позивачем розрахунок не відповідає дійсності.

Згідно ст. 57 КЗпП України, час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Як передбачено ч. 1 ст. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Згідно Листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.13 р. № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», залежно від тривалості робочого тижня, норма робочого часу на 2014 р. становитиме при 40-годинному робочому тижні - 2002,0 год.

Із графіку річного навантаження чергових сантехнічного персоналу ІМВ на 2014 рік вбачається 1887,0 робочих годин запланованих позивачу за його роботу. Відповідно до розрахунково-платіжної відомості на працівника ОСОБА_1 за листопад 2014 року, останній відпрацював 42 години.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що оплата праці позивача за 42 робочих години за листопад 2014 року була здійснена відповідачем у межах норми відпрацьованого робочого часу працівником.

Стосовно строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Представником відповідача надано заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову по суті з підстав його необґрунтованості, тому не застосовує підставу для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності у цій справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 12, 13, 77-81, 264, 265, 354 ЦПК України, ст. 43 Конституції України, ст. ст.107, 73, 57, 116, 139, 233 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) до Київського національного університету ім. Тараса Шевченка (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Володимирська, 60) про стягнення недоплаченої заробітної плати - відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: