Номер провадження: 22-ц/813/5987/20
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/10869/17

Номер провадження: 22-ц/813/5987/20

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участі секретаря судового засідання - Ющак А.Ю.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка О.В. про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», поданою представником - Гапанович Сергієм Вадимовичем, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Кисельова В.К. о 15 годині 22 хвилині 02 грудня 2019 року, повний текст рішення складено 09 грудня 2019 року,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду с позовом в якому просила, визнати недійсною додаткову угоду від 29.02.2016 р. до кредитного договору №014/1388/2/11049 від 04.03.2008 р., укладеного між ПУАТ «Фідобанк» та ОСОБА_2 ..

Вищевказаний позов обґрунтовано тим, що 04 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» було укладено Кредитний договір № 014/1388/2/11049, (надалі - кредитний договір), згідно умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит в сумі 72 000,00 (сімдесят дві тисячі) доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 03 березня 2028 року, із сплатою 12,0% (дванадцять цілих) відсотків річних.

В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем 04 березня 2008 року було укладено Іпотечний договір № 014/1388/2/11049, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., зареєстровано в реєстрі за №1057 (надалі - іпотечний договір). Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно - квартира, що складається з 2 (двох) житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею - 56,1 (п`ятдесят шість цілих та один десятих) кв.м., житловою площею - 30,0 (тридцять) кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В липні 2017 року позивачу стало відомо з Інтернету, а саме з офіційного вєб-сайту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що право вимоги за її кредитним та іпотечним договорами виставлено на відкритих торгах (аукціоні) з продажу прав вимоги ПУАТ «Фідобанк».

Окрім того, згідно публічного паспорту активу (права вимоги фізичних осіб - індивідуальні позичальники) за кредитним договором №014/1388/2/11049 від 04.03.2008 р. (роздруківка паспорту додається) в графі «Інша інформація та примітки» зазначено, що 29.02.2016 р. було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 014/1388/2/11049 від 04.03.2008 р., згідно якої Банком проведено реструктуризацію заборгованості шляхом зміни валюти кредитування з доларів США на гривню.

Позивач вважає, що додаткову угоду від 29.02.2016 р. до кредитного договору слід визнати недійсною, оскільки позичальник не укладала та не підписувала її.

Так в кінці лютого 2016 року позивачем було отримано листа від Банку вих. № 2-3-5-1/997 від 16.02.2016 р., яким ПУАТ «Фідобанк» надав позичальнику письмову пропозицію (оферту) щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті в гривню зі зміною відсоткової ставки та умов повернення боргу, оферту було викладено у Додатку №1 до вказаного листа.

У вказаній оферті ПУАТ «Фідобанк» запропонував позивачу внести зміни в кредитний договір щодо здійснення реструктуризації існуючої заборгованості в іноземній валюті.

Також у розділі VIII оферти «Умови акцепту пропозиції ПУАТ «Фідобанк» було зазначено, що, у разі акцепту (погодження) позивачем такої пропозиції, необхідно здійсните платіж на користь ПУАТ «Фідобанк» на рахунок № НОМЕР_1 , МФО 30175 у розмір від 1,00 грн. у строк до 26 лютого 2016 року, що б означало прийняття позивачем цією пропозиції (оферти) та укладення додаткової угоди до кредитного договору. Датою реструктуризації за Кредитним договором на умовах, викладених в пропозиції ПУАТ «Фідобанк», за умови її акцепту позичальником, було визначено 29 лютого 2016 р..

Позивач стверджує, що вона на дані умови не погодилася, жодних дій, які б свідчили б про прийняття умов додаткової угоди, вона не вчиняла.

Останній платіж на користь ПУАТ «Фідобанк» на рахунок № НОМЕР_2 , МФО 300175, був вчинений Позичальником 05 серпня 2014 р. в сумі 300 доларів США в рахунок погашення кредиту. Після цього, ніяких платежів на вказаний рахунок позивач не здійснювала.

В липні 2017 року, позивач дізнається, що за її кредитним договором укладено додатково угоду, згідно якої проведено реструктуризацію заборгованості з іноземної валюти в гривню.

Однак жодної додаткової угоди позивач не підписувала та не вчиняла жодних дій, що свідчили про її згоду на зміну умов основного договору та проведення реструктуризації заборгованості за кредитним договором.

На підставі викладеного, позивач просила визнати недійсною додаткову угоду від 29.02.2016 р. до кредитного договору №014/1388/2/11049 від 04.03.2008 р., укладену між ПУАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 (Т. 1, а. с. 2 - 7).

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача в судове засідання суду першої інстанції не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявні заяви представника відповідача, в яких він заперечує проти задоволення позовних вимог.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2019 року в задоволені вищезазначеного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до умов укладеного кредитного договору, а також положень частини 1 статті 654 ЦК України, будь-яка зміна договору повинна бути оформлена як письмовий додаток та має бути безпосередньо підписана сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони не підписували будь-якого Додатку до кредитного договору, якими були змінені його умови, а отже первісні умови кредитного договору № 014/1388/2/11049 від 04.03.2008 р. є чинними.

Окрім того, з даним фактом також погодився відповідач у своєму повторному відзиві на позов (Т. 1, а. с. 149 - 150).

Отже, суд першої інстанції вважав, що оскільки між сторонами не було підписано додаткової угоди до кредитного договору щодо реструктуризації заборгованості в іноземній валюті, згідно пропозиції ПУАТ «Фідобанк» у листі вих. № 2-3-5-1/997 від 16.02.2016 р., то умови кредитного договору № 014/1388/2/11049 від 04.03.2008 р. залишаються без змін, а отже вимоги про визнання вищевказаної додаткової угоди недійсною не підлягають задоволенню (Т. 1, а. с. 267 - 270).

В апеляційній скарзі представник ПУАТ «Фідобанк» - адвокат Гапанович С.В. просить: 1) скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02.12.2019 р. та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення в повному обсязі; 2) визнати, що ОСОБА_1 було акцептовано оферту ПУАТ «Фідобанк» у порядку так спосіб визначений ПУАТ «Фідобанк»; 3) визнати, що з моменту акцептування оферти ОСОБА_1 діють умови Кредитного договору № 014/1388/2/11049 від 04 березня 2008 року, визначені додатковою угодою від 29.02.2016 р. до кредитного договору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов до хибного висновку про неможливість прийняти до уваги електронний платіж, який здійснено через сервіс iBox у зв`язку із тим, що складно ідентифікувати особу, яка здійснила платіж. Не взято до уваги той факт, що особу ОСОБА_1 було ідентифіковано при здійсненні платежу через сервіс iBox, крім цього при здійсненні цього платежу ОСОБА_1 було вказано номер свого рахунку, який було відомо лише їй. Крім цього, судом першої інстанції хибно встановлено, що первісні умови кредитного договору (щодо валюти кредиту) є чинними, так як сторони не підписували будь-якого додатку до кредитного договору, якими були змінені його умови, а отже первісні умови кредитного договору є чинними. Таким чином, на думку апелянта, ОСОБА_1 було акцептовано оферту ПУАТ «Фідобанк», у порядку та спосіб визначений Банком (Т. 2, а. с. 1 - 2).

У поясненнях щодо апеляційної скарги адвокат Васильєв І.І., діючий від імені ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції залишити в силі. Між тим, просить виключити з оскаржуваного рішення тези щодо укладеності та чинності вищевказаного кредитного договору. Посилається на помилкове посилання суду першої інстанції на укладеність вищенаведеного кредитного договору, чинність його умов.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Васильєв І.І. у судовому засіданні підтримали викладені у поясненнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Від Банку надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, з проведенням слідючого судового засідання в режимі відеконференції. Клопотання обгрунтоване відсутністю відділень Банку в м. Одесі, неможливістю прийняти участь у судовому представника Банку у зв`язку із запровадженням в державі карантину. Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надійшло.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, відсутність поважних причин, що зумовили неявку у судове засідання представника Банку, у зв`язку із запровадженням карантину, колегія суддів ухвалила відхилити клопотання Банку про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності учасників, які не з`явилися у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень щодо неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про те, що сторони не підписували Додатку до кредитного договору, якими були змінені його умови, недоведеність акцептування умов зміни договору. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 202, 203, 204, 205, 207, 215, 216, 638, 639, 652 ЦК України, ст. ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електрону комерцію») та процесуального (ст. ст. 12, 78, 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

04 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» було укладено Кредитний договір № 014/1388/2/11049, згідно умов якого Банк зобов`язувався надати позичальнику кредит в сумі 72 000 (сімдесят дві тисячі) доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 03 березня 2028 року, із сплатою 12,0% (дванадцять цілих) відсотків річних (Т. 1, а. с. 8 - 12).

В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем 04 березня 2008 року було укладено Іпотечний договір № 014/1388/2/11049, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., зареєстровано в реєстрі за №1057. Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно - квартира, що складається з 2 (двох) житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею - 56,1 (п`ятдесят шість цілих та один десятих) кв.м., житловою площею - 30,0 (тридцять) кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а. с. 13 - 18).

Так в кінці лютого 2016 року позивачем було отримано листа від Банку вих. № 2-3-5-1/997 від 16.02.2016 р., яким ПУАТ «Фідобанк» надав позичальнику письмову пропозицію (оферту) щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті в гривню зі зміною відсоткової ставки та умов повернення боргу, оферту було викладено у Додатку №1 до вказаного листа.

У вказаній оферті ПУАТ «Фідобанк» запропонував позивачу внести зміни в кредитний договір щодо здійснення реструктуризації існуючої заборгованості в іноземній валюті.

Також у розділі VIII оферти «Умови акцепту пропозиції ПУАТ «Фідобанк» було зазначено, що, у разі акцепту (погодження) Позивачем такої пропозиції, необхідно здійсните платіж на користь ПУАТ «Фідобанк» на рахунок № НОМЕР_1 , МФО 30175 у розмір від 1,00 грн. у строк до 26 лютого 2016 року, що б означало прийняття позивачем цією пропозиції (оферти) та укладення додаткової угоди до кредитного договору. Датою реструктуризації за Кредитним договором на умовах, викладених в пропозиції ПУАТ «Фідобанк», за умови її акцепту позичальником, було визначено 29 лютого 2016 року (Т. 1, а. с. 26 - 31) .

Між учасниками справи склалися правовідносини щодо визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

За правилами частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Однак важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, в зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

В силу частини 1 статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Однак важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання:

1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди;

2) електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом;

3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Договір в спрощеній формі шляхом обміну, наприклад, електронними листами та іншими засобами електронної комунікації, або договір, який укладається шляхом приєднання до нього можна підписати з використанням:

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Вказана правова позиція є відображенням правової позиції Верховного Суду, яку викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК (у редакції 2004 року), яка покладає на суд певні обов`язки щодо створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному й повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених цим кодексом.

У частиною 1 статті 60 ЦПК (у редакції 2004 року) встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього кодексу.

У статті 212 ЦПК (у редакції 2004 року) визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість прийняття платіжу, який нібито вчинено позивачкою за допомогою сервісу iBox з метою акцептування правил спірної додаткової угоди, як єдиний доказ акцептування умов такої угоди.

Доказів щодо дотримання вищевикладених правил щодо необхідності зокрема електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» матеріали справи не містять.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про недоведеність акцептування умов зміни договору, оскільки відповідачем не надано належні та допустимі докази укладення між сторонами вищевказаної додаткової угоди до кредитного договору. Доказів протилежного, останнім не надано.

З огляду на вищевикладене правильним є і висновок суду першої інстанції про те, що сторони не підписували Додатку до кредитного договору, якими були змінені його умови.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладений висновків суду, є безпідставними.

Крім того, безпідставною є вимога пояснень щодо апеляційної скарги, а саме - «виключити з оскаржуваного рішення тези щодо укладеності та чинності вищевказаного кредитного договору», з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між тим, окремої апеляційної скарги з вищевикладеною вимогою щодо виключення з оскаржуваного рішення тези щодо укладеності та чинності вищевказаного кредитного договору, від позивачки на даний час до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Також апеляційний суд звертає увагу на приписи статті 204 ЦК України, в яких закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд не вбачає підстав для скасування, зміни оскаржуваного рішення.

Апеляційна скарга, письмові пояснення щодо неї є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги представника ПУАТ «Фідобанк» у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», подану представником - Гапанович Сергієм Вадимовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе