П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року м. Київ

Справа № 22-11688 Головуючий у 1-й інстанції: Клочко І. В.

Унікальний № 754/7953/16-ц Доповідач- Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Борисової О. В.

за участю секретаря Осінчук Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки кредитором спадкодавця,-

у с т а н о в и л а:

У червні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив в суд позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки кредитором спадкодавця, в якому просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIVPGA0000089П від 15 червня 2006 року в розмірі 21 075, 87 доларів США звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі (т. 1, а.с.2-5).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що між позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з яким позичальнику надано кредит в розмірі 35 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % річних. У забезпечення виконання зобов`язань за договором, між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, у відповідності до якого остання надала в іпотеку майно - квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер. Станом на день смерті, заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 83 227, 99 доларів США, з яких 34 663, 95 доларів США - заборгованість за кредитом; 47 024, 04 доларів США - заборгованість за відсотками; 1 540 доларів США - заборгованість з комісії.

Спадкоємцем ОСОБА_3 є відповідач.

Тому позивач бажав захистити свої порушені права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі, якій дорівнює вартості предмету іпотеки, а саме 21 075, 87 доларів США.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки кредитором спадкодавця відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі та вирішити питання судових витрат (т. 3, а.с.114-117).

В своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 (спадкоємець боржника) вказує, що до суду позивач звернувся лише в серпні 2017 року. При цьому про факт її звернення із заявою про прийняття спадщини позивач був обізнаний ще в березні 2015 року з листа п`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, у зв`язку із чим районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця, передбачений статтею 1281 ЦК України, сплинув. Тому основне зобов`язання за кредитним договором є припиненим, що в свою чергу тягне собою припинення іпотеки, як похідного зобов`язання.

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явилась, про місце та час апеляційного розгляду повідомлена належним чином, про що свідчить завірене штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв`язку зворотне повідомлення про вручення 01 вересня 2020 року ОСОБА_2 судового повідомлення про розгляд справи, призначений на 29 вересня 2020 року (т.3, а.с.140).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність ОСОБА_2 , оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: представника АТ КБ «ПриватБанк», Штронди А. М., який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити; ОСОБА_1 та її представника, адвоката Лютого О.В., які заперечували проти апеляційної скарги та просили суд залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.

15 червня 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № KIVPGA0000089П, у відповідності до якого позичальник отримав кредит у вигляді поновлюваної лінії в розмірі 26 120 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, на строк з 15 червня 2006 року до 15 червня 2010 року.

12 липня 2007 між позивачем та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно з якою п. 1.1. кредитного договору викладено в іншій редакції.

Відповідно до зазначеної додаткової угоди, банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 15 червня 2006 року по 15 червня 2010 року включно, у вигляді поновлювальної лінії в розмірі 37 540 доларів США.

Позивачем виконані умови договору, а саме відповідачу надались кредитні кошти, що підтверджується матеріалами справи. У свою чергу позичальник зобов`язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у визначені договорами терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно з договором.

ОСОБА_3 порушив умови договору в частині виконання обов`язку з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка нарахована банком станом на дату смерті позичальника у розмірі 83 227, 99 доларів США, з яких: 34 663, 95 доларів США - заборгованість за кредитом; 47 024, 04 доларів США - заборгованість за відсотками; 1 540 доларів США - заборгованість з комісії.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № KIVPGA0000089П від 15 червня 2006 року між позивачем, позичальником та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, у відповідності до якого Банку передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1 .

12 липня 2007 між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, у зв`язку з укладанням між банком та позичальником додаткової угоди № 1 від 12 липня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

З матеріалів спадкової справи № 1060/2014 щодо майна померлого ОСОБА_3 убачається, що 02 серпня 2014 року позивач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з претензією в порядку ст. 1281 ЦК України.

11 вересня 2014 року до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась відповідач ОСОБА_2

23 березня 2015 року позивач повторно звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з претензією в порядку ст. 1281 ЦК України.

27 березня 2015 року П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою надано позивачу відповідь, у відповідності до якої банк повідомлено про факт звернення з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 районний суд виходив з такого.

По-перше, позивач не надав суду доказів того, що відповідач ОСОБА_2 дійсно є спадкоємцем померлого позичальника.

По-друге, з вимогами до ОСОБА_2 позивач звернувся лише в серпні 2017 року, хоча про факт її звернення із заявою про прийняття спадщини позивач був обізнаний ще в березні 2015 року з листа П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, а про смерть позичальника позивачу було достеменно відомо ще у 2014 році.

Отже з позовом до суду з вимогами до ОСОБА_2 позивач звернувся з пропуском строків, передбачених ст. 1281 ЦК України.

Крім того, з розрахунку заборгованості убачається, що останній платіж по договору був здійснений 22 червня 2009 року, тобто право вимоги в банку виникло ще в 2009 році, а строк кредитного договору закінчився 15 червня 2010 року, проте останній не пред`явив свої вимоги до ОСОБА_2 протягом одного року від настання строку вимоги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 районний суд виходив з такого.

Як убачається з розрахунку заборгованості, останній платіж по договору був здійснений 22 червня 2009 року, тобто право вимоги в банку виникло ще в 2009 році. Інших доказів про те, що позичальник здійснював платежі на погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, матеріали справи не містять.

Строк кредитного договору закінчився 15 червня 2010 року. Отже позивачем при зверненні до суду у червні 2016 року пропущено строк позовної давності.

ОСОБА_1 подано до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні позовних вимог Банку до ОСОБА_1 (майновий поручитель боржника, іпотекодавець), є доведеними.

Висновки суду щодо підстав для відмовив задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводів на спростування висновків суду першої інстанції щодо вирішення цієї частини позовних вимог апеляційна скарга позивача не містить.

Водночас, висновки районного суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_2 не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом порушені встановлені ст.89 ЦПК України правила оцінки доказів та невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 1281 ЦК України.

Так відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_2 районний суд вважав, що позивач звернувся з вказаними вимогами з пропуском строків, передбачених ст. 1281 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1281 ЦК України (у редакції статті, чинній на час відкриття спадщини) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Встановленні вказаною нормою строки для пред`явлення претензій кредиторами не є строками позовної давності. На ці строки не розповсюджуються норми ст.ст. 259, 263, 264 ЦК України, які регулюють питання зміни, зупинення або переривання строків позовної давності. Непред`явлення кредиторами у встановлені ст. 1281 ЦК України строки претензій погашає належні їх права вимоги.

Водночас сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, хоча не позбавляє особу самого матеріального права.

Посилання у ст. 1281 ЦК України про необхідність пред`явлення кредиторами претензій до спадкоємців не означає, що кредитори зобов`язані повідомляти спадкоємців про наявність вимог до спадщини безпосередньо. Таке повідомлення може бути зроблено через нотаріальну контору, адже Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дозволяє приймати претензії від кредиторів спадкодавця нотаріусові за місцем відкриття спадщини в строк, установлений даною статтею. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийнятті незалежно від строку настання права вимоги.

У даному випадку матеріали справи свідчать, що 02 серпня 2014 року, тобто протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, позивач звернувся до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори з претензією в порядку ст. 1281 ЦК України (т. 1, а.с.24).

Відповідно до вказаної претензії позивач просив нотаріальну контору повідомити ПАТ КБ «Приватбанк» чи заводилась спадкова справа після померлого боржника. Включити кредиторські вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в спадкову масу про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ. Повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком у розмірі 978 306, 63 доларів США. Також просив надіслати на адресу позивача інформацію стосовно звернення з заявою про прийняття або відмову від прийняття спадщини, видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям померлого боржника, відомості про осіб (ПІБ та адреса), які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті боржника, а також які вже прийняли спадщину та вказував, що ця інформація необхідна банку для реалізації свого законного права, як кредитора спадкодавця, тобто для пред`явлення своїх вимог до його спадкоємців, які відповідно до ст. 1282 ЦК України зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

З огляду на таке висновок районного суду про те, що позивачем пропущено встановлений ст. 1281 ЦК України строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця є помилковим.

Посилання районного суду як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 на той факт, що строк кредитного договору закінчився 15 червня 2010 року, проте позивач не пред`явив свої вимоги до ОСОБА_2 протягом одного року від настання строку вимоги є недоречними, оскільки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому станом на 15 червня 2010 року, за життя спадкодавця ОСОБА_3 , кредитор не мав права вимоги до спадкоємця, адже спадщина ще не відкрилась.

Також недоречним є посилання районного суду на той факт, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 дійсно є спадкоємцем померлого позичальника, а саме що остання прийняла спадщину, оскільки матеріали справи свідчать, що 11 вересня 2014 року до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулась відповідач ОСОБА_2 (т. 1, а.с.77).

Відповідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Тому доводи апеляційної скарги позивача про те, що пред`явлення вимог кредитора не безпосередньо спадкоємцям, а через нотаріуса не суперечить приписам ст. 1281 ЦК України та про те, що районним судом помилково вказано, що позивачем не надано доказів, які підтверджують, що майно одержано спадкоємцем ОСОБА_2 , заслуговують на увагу та можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині його обґрунтування.

Водночас у даних правовідносинах своєчасне пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця через нотаріальну контору не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено загальні строки позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Так матеріали справи свідчать, що відповідно до кредитного договору № KIVPGA0000089П, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 , кінцевий строк виконання зобов`язання - це 15 червня 2010 року.

Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № KIVPGA0000089П до відповідачів АТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише у червні 2016 року (т. 1, а.с.2), в той час як останнім строком для звернення банку з такими вимогами, ураховуючи загальний трирічний строк позовної давності, був червень 2013 року.

У даній справі зі сторони відповідачів подана заява про застосування строків позовної давності у спорі, які спливли ще за життя спадкодавця (т.3, а.с.99).

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що підставою для відмови у задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» до обох відповідачів, у тому числі до ОСОБА_2 , є сплив загальних строків позовної давності.

Відповідно до положень п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою зміни судового рішення.

За правилом ч.2 ст. 376 ЦПК неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на встановлені апеляційним судом: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про наявність правових підстав для зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення в частині вирішення позовних вимог Банку до ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення в частині цих позовних вимог у редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 1 жовтня 2020 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

О. В. Борисова