Справа № 441/2101/18 Головуючий у 1 інстанції: Українець П.Ф.
Провадження № 22-ц/811/3831/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: Грибович М.В., представника АТ «Українська

залізниця - Бучковського С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 жовтня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконними дій та зобов`язання її працевлаштувати.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що в грудні 2017 року працевлаштовувалась на роботу провідником міжнародного сполучення у АТ «Укрзалізниця», але ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 завадили її працевлаштуванню, у зв`язку з чим просила визнати їх дії незаконними, захистити її право працевлаштуватися провідником пасажирського вагону депо Львів та зобов`язати голову правління АТ «Укрзалізниця» дати вказівку ОСОБА_6 про негайне прийняття її на роботу.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 25 жовтня 2019 року в позові ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах справи. Зазначає, що суд розглянув справу у відсутності відповідачів та без їх належного повідомлення, зокрема, у відсутності ОСОБА_4 , розгляд справи відбувся з порушенням принципу змагальності сторін. Також судом залишено поза увагою клопотання позивачки щодо надіслання запиту до Мшанської сільської ради з метою отримання інформації, яка стосується розгляду справи. Вказує, що висновки суду першої інстанції про те, що вона не була працевлаштована в м. Львів у 2017 році не відповідають обставинам справи. Апелянт також звертає увагу на те, що в неї було бажання укласти мирову угоду, проте відповідачі про це не знали, а їх представники не компетентні у вирішенні цих питань. Просить рішення скасувати та направити справу для розгляду до суду м. Львова по територіальності, за місцезнаходженням вул. Сірка.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника АТ «Укрзалізниця» Бучковського С.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 13 Конвенції визнається право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

При вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , голови правління АТ "Укрзалізниця" Кравцова Євгена Павловича, просила визнати незаконними дії ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 "шляхом опитування свідків", згодом вимоги уточнила, мотивуючи тим, що в грудні 2017р. працевлаштовувалась на роботу провідником міжнародного сполучення у АТ «Укрзалізниця», але ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 завадили її працевлаштуванню, просила визнати їх дії незаконними, захистити її право працевлаштуватися провідником та зобов`язати голову правління АТ «Укрзалізниця» дати вказівку ОСОБА_6 про негайне прийняття її на роботу.

Аналізуючи зміст позовної заяви, подані уточнення, беручи до уваги пояснення позивачки в суді першої інстанції, оцінюючи надані нею докази, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 , не зазначено в чому полягає порушення її прав відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які залучені позивачкою до участі у справі, як фізичні особи; які саме дії цих відповідачів, є незаконними; не зазначено обставин порушення відповідачами прав позивачки.

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення, невизнання чи оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів, саме відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції зазначив, що зі змісту позовної заяви, пояснень позивачки, слід розуміти, що вона також просить захистити її право працевлаштуватися провідником пасажирського вагону та зобов`язати голову правління АТ «Укрзалізниця» дати вказівку про негайне прийняття її на роботу.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

За положеннями ч. 3 ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто, трудовий договір з працівником оформляється наказом або розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, одним із яких є керівник підприємства, установи, організації, який і наділений правом вирішення питання про прийняття на роботу.

А відтак, вирішення питання про прийняття на роботу, видача наказу чи підписання контракту не віднесено до компетенції інших штатних працівників підприємства, установи, організації, до посадових обов`язків яких віднесено лише прийняття та оформлення документів, пов`язаних з прийняттям на роботу.

Вважаючи дії відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 незаконними, позивачка не зазначила у чому полягає незаконність їх дій, не надала суду належних та допустимих доказів незаконності, неправомірності їх дій.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги пояснення представника АТ «Укрзалізниця» про те, що ОСОБА_1 у трудових відносинах із АТ «Укрзалізниця» не перебуває, із заявами про прийняття на роботу в товариство не зверталась, доказів, які б спростовували такі пояснення, позивачка суду не надала.

Суд першої інстанції дійшов до вірного та обгрунтованого висновку, що позивачкою не доведено порушення головою правління АТ «Укрзалізниця» її прав, свобод чи інтересів, а відтак вимоги позивачки про захист її права на працевлаштування провідником та зобов`язання голови правління АТ «Укрзалізниця» дати вказівку ОСОБА_6 про негайне прийняття її на роботу, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Слід зазначити і те, що визначаючи суб`єктний склад відповідачів, позивачка зазначила АТ «Укрзалізниця», як третю особу, яка маючи такий статус учасника справи, не може бути зобов`язана рішенням суду до вчинення певних дій,

Врахувавши зміст позовних вимог, обставини, на які покликалася позивачка, як на підстави для задоволення позову, давши оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , а відтак відмова суду першої інстанції в задоволенні позову є законною.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частина 3 ст. 376 ЦПК України передбачає, які порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Зазначені апелянтом доводи щодо скасування оскаржуваного рішення суду з підстав порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм процесуального права, то такі, на думку колегії суддів, не є підставами для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки не призвели до неправильного вирішення справи, і окрім цього, зазначені апелянтом в апеляційній скарзі порушення норм процесуального права не є такими, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.03.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.