Постанова

Іменем України

04 березня 2020 року

м. Київ

справа № 761/6811/16-ц

провадження № 61-1210св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Сімоненко В. М., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2018 року у складі судді Макаренко І. О. та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (далі - Закон України № 460-IX).

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та

ОСОБА_4 , ведення ними спільного господарства, визнання майна спільною сумісною власністю останніх та визнання за ОСОБА_1 права власності на 7/10 частин вказаного майна.

Позовна заява мотивована тим, щоз 1996 року до лютого 2004 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 та своїм сином від попереднього шлюбу ОСОБА_5 , 1994 року народження, проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі

АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_4 отримав від Футбольного клубу «Київське Динамо» (далі - ФК «Київське Динамо»), та у цей же період вели спільне господарство.

Зазначала, що під час спільного проживання з ОСОБА_4 вони за договором про пайову участь придбали квартиру АДРЕСА_2 та машиномісця № АДРЕСА_10 , АДРЕСА_8 .

Так, згідно з договором про пайову участь у будівництві № 38, укладеним

06 листопада 2002 року між ОСОБА_4 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Київська фінансово-будівельна компанія» (далі - ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія»), 07 листопада 2002 року ОСОБА_4 у повному обсязі сплатив встановлений договором про пайову участь у будівництві внесок у розмірі 335 815,20 грн. Водночас

7/10 частин цього внеску складали особисті кошти позивача, оскільки на той час у ОСОБА_4 не було достатньо коштів на оплату пайового внеску, тому вона 06 листопада 2002 року за борговою розпискою позичила 45 000 дол. США, які повернула у листопаді 2006 року за рахунок коштів від продажу власної квартири АДРЕСА_6 .

Право власності на спірні квартиру та машиномісця було зареєстровано за ОСОБА_4 у 2012 році.

Вказувала, що ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з

ОСОБА_2 з 2004 року до квітня 2006 року, під час якого у них

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 .

Шлюб між позивачем та ОСОБА_4 був зареєстрований 05 грудня 2008 року.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилась спадщина на 3/10 частини квартири АДРЕСА_2 та 3/10 частини машиномісць № АДРЕСА_10 , АДРЕСА_8 .

Заповіту спадкодавець не залишив. До спадкоємців першої черги за законом належать ОСОБА_1 як дружина померлого, батьки спадкодавця та малолітня дочка спадкодавця і відповідача ( ОСОБА_3 ).

Батьки спадкодавця: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , відмовились від своєї частки у спадщині на користь своєї онуки - малолітньої

ОСОБА_3 .

Після смерті чоловіка позивач звернулася до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя на Ѕ частину спірних квартири та машиномісць.

Однак, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 про визнання за її донькою права власності на

3/4 частини спірної квартири та машиномісць, оскільки на її думку вказане майно є особистою власністю померлого ОСОБА_4 .

Позивач вказувала, що квартира АДРЕСА_2 та машиномісця № АДРЕСА_10 , АДРЕСА_8 були придбані нею та ОСОБА_4 під час спільного проживання і ведення спільного господарства, а також на те, що вона внесла особистий вклад у придбання цього майна в розмірі 7/10 його вартості.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: встановити факт сумісного проживання та ведення спільного господарства

з ОСОБА_4 у період з 1996 року до лютого 2004 року; визнати спірні квартиру АДРЕСА_2 , машиномісця № АДРЕСА_10 та АДРЕСА_8 спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_4 ; виділити належну їй частку у спільному майні, визнавши за нею право власності на 7/10 частин вказаного майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження її спільного проживання з ОСОБА_4 і ведення з ним спільного господарства, побуту та бюджету в період з 1996 року до лютого 2004 року. Також позивачем не доведено факт внесення її особистого майнового вкладу

у придбання спірного майна.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права спільної сумісної власності на майно.

Місцевий суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_4 фінансової можливості сплатити 07 листопада 2002 року пайовий внесок згідно

з договором про пайову участь у будівництві від 06 листопада 2002 року

в розмірі 335 815,20 грн.

У матеріалах справи відсутні докази, що кошти у розмірі 45 000 дол. США, які позивач отримала за договором позики від 06 листопада 2002 року, передано ОСОБА_4 для внесення ним пайового внеску за спірне майно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду, а також зазначив, що позивач не надала належних доказів, що у період з 1996 року до 2004 року вона працювала за трудовим договором чи займалася підприємницькою діяльністю, отримувала які-небудь доходи, а також, що вона брала участь у придбанні спірного майна.

ОСОБА_1 з 12 грудня 1994 року до 11 січня 2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , отже мала права і обов`язки, які витікають з цього шлюбу, а не з інших відносин.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що вказані у розписці, яка складена у 2002 році, відомості щодо спірного майна є сумнівними. Суд апеляційної інстанції вважав правильною критичну оцінку судом першої інстанції як самої розписки про позику ОСОБА_1 коштів, так і відсутності переконливих доказів на підтвердження передачі цих коштів ОСОБА_4 для внесення ним пайового внеску за спірне майно.

Оскільки квартира і паркомісця набуті ОСОБА_4 за його особисті кошти, то відповідно до закону це майно є його особистою власністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права щодо розгляду в судовому засіданні даної справи, процедури ухвалення судового рішення, розгляду заяви про відвід судді Макаренко І. О. та порушено таємницю нарадчої кімнати. Апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення допущені місцевим судом.

Так, у лютому 2015 року ОСОБА_2 в інтересах своєї дочки

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за законом на квартиру

АДРЕСА_2 , машиномісця № АДРЕСА_10 та

АДРЕСА_8 , за результатом розгляду якого було порушено провадження у справі № 761/5308/15-ц. Заперечуючи проти вказаних вимог, ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, який є предметом касаційного перегляду у цій справі.

Предметом спору як первісного, так і зустрічного позовів було одне і те ж саме майно. Проте суддя Макаренко І. О. 17 лютого 2016 року роз`єднала первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 в окремі провадження та поза межами судового засідання ухвалила заочне рішення у справі № 761/5308/15-ц, яким задовольнила позов ОСОБА_2 . Отже, вказувала, що суддя Макаренко І. О. суб`єктивно не могла задовольнити позов ОСОБА_1 у цій справі.

Отже суддя розглянула по суті обидва позови в окремих справах, разом з тим підстави та предмет позовних вимог у цих справах є схожими.

Суддя Макаренко І. О. під час розгляду цієї справи у судовому засіданні

23 лютого 2018 року оголосила про вихід до нарадчої кімнати та повідомила учасників справи, що судове рішення буде оголошено 26 лютого 2018 року. Вказане рішення не було оголошено ні 23 лютого 2018 року, ні 26 лютого 2018 року, що підтверджується звукозаписом судового засідання. Проте у журналі судового засідання зазначено, що рішення оголошено 23 лютого 2018 року, що не відповідає дійсним обставинам справи. Крім того, під час перебування у нарадчій кімнаті суддя Макаренко І. О. розглядала інші справи, що заборонено процесуальним законом.

Вказані обставини були викладені у заяві про відвід судді Макаренко І. О., проте у задоволенні відводу було відмовлено. Зазначене процесуальне порушення суд апеляційної інстанції також залишив поза увагою. Таким чином, під час ухвалення рішення суд першої інстанції припустився викладених вище порушень процесуального закону, що було безумовними підставами для його скасування та прийняття судом апеляційної інстанції нового рішення у цій справі.

Суди залишили поза увагою та не дали належної правової оцінки довідці Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» (далі - КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду») від 25 лютого 2015 року, відповідно до якої

ОСОБА_4 разом з позивачем були зареєстровані у квартирі

АДРЕСА_1 у період з 16 липня 2002 року до 01 серпня 2014 року, що свідчить про факт спільного проживання.

Суди не врахували зміст правочину позики, укладеного за день до внесення коштів за спірну квартиру, а також показання свідків, які підтвердили внесення позивачем особистого майнового вкладу в придбання квартири та машиномісцьза рахунок позичених у ОСОБА_9 грошових коштів у розмірі 45 000 дол. США.

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що в компанії «Ньюпорт Менеджмент Лтд.» ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 1 979 724,63 грн у період 2003-2006 роки, а внесок у будівництво спірного майна був сплачений 07 листопада 2002 року і з картки ОСОБА_4 грошові кошти не знімалися, тобто матеріали справи не містять належних доказів щодо наявності у ОСОБА_4 грошових коштів станом на 07 листопада 2002 року.

Посилання апеляційного суду на встановлені обставини щодо способу життя ОСОБА_4 , зокрема, систематичного відпочинку за кордоном, придбання автомобілів, як на доказ спроможності ОСОБА_4 самостійно сплатити вартість спірного майна є лише припущеннями суду, що заборонено процесуальним законом, оскільки відсутні належні докази, які підтверджують наявність грошових коштів для придбання квартири та машиномісць.

ОСОБА_1 вважає, що оскільки цивільні права і обов`язки ОСОБА_4 за договором про дольову участь у будівництві від 06 листопада 2012 року виникли до набрання чинності ЦК України та продовжували існувати після набрання чинності ЦК України, тому відповідно до вимог пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та статті 331 ЦК України право власності на спірне нерухоме майно у ОСОБА_4 виникло з моменту державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, а саме з 16 липня 2012 року під час її перебування у шлюбі з останнім, тобто вказане майно є їхньою спільною сумісною власністю.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2019 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Н. В., подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що місцевим судом правильно відмовлено у задоволенні відводу, оскільки розгляд та ухвалення рішення в іншій справі не свідчить про пряму чи побічну заінтересованість судді Макаренко І. О. у результаті розгляду даної справи та не може викликати сумнів в об`єктивності і неупередженості судді.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати є безпідставними, оскільки проголошення вступної та резолютивної частини рішення відбулося 23 лютого 2018 року, що підтверджується протоколом судового засідання.

Твердження щодо сумісного проживання та ведення спільного господарства позивача з ОСОБА_4 у період з 1996 року до 11 січня 2000 року є недоведеними, оскільки з 12 грудня 1994 року до 10 січня

2000 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 .

Також вказувала, що судами обґрунтовано не взято до уваги довідку КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» від 25 лютого 2015 року, оскільки згідно з цією довідкою позивач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 09 січня 2007 року, тобто поза межами спірного періоду, за який остання просить визнати факт її спільного проживання з ОСОБА_4 .

У судовому засіданні жоден зі свідків не підтвердив обставин ведення позивачем з ОСОБА_4 до шлюбу спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Позивачем не підтверджені зазначені обставини належними та допустимими доказами.

ОСОБА_2 зазначає, що суди попередніх інстанцій правильно надали оцінку розписці від 06 листопада 2002 року та виходили з відсутності переконливих доказів на підтвердження передачі позивачем позичених у ОСОБА_9 грошових коштів ОСОБА_4 для внесення ним пайового внеску за спірне майно.

Сам по собі факт оформлення права власності на спірне майно

у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення спірного майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 12 грудня 1994 року до 11 січня 2000 року

ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 .

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровано 05 грудня 2008 року.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на квартиру

АДРЕСА_2 та два машиномісця № АДРЕСА_10 , АДРЕСА_8 , які належали спадкодавцю на підставі свідоцтв про право власності, виданих 06 червня 2012 року.

ОСОБА_4 заповіту не залишив, тому спадкування відбувається за законом.

Спадкоємцями померлого першої черги за законом є дружина померлого - ОСОБА_1 , його дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його батьки: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Дружина померлого ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_3 у встановленому законом порядку прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до Другої Київської державної нотаріальної контори. Батьки померлого: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у шестимісячний строк відмовились від своєї частки у спадщині на користь онуки - ОСОБА_3 .

Суди також встановили, що 06 листопада 2002 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_4 укладено договір про пайову участь у будівництві комплексу житлових будинків

на АДРЕСА_9 , за умовами якого ОСОБА_4 приймає дольову участь в будівництві комплексу житлових будинків на АДРЕСА_9 шляхом внесення коштів, а вказане товариство передає пайовику квартиру та два місця

у паркінгу.

ОСОБА_4 07 листопада 2002 року сплатив на рахунок ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» пайовий внесок згідно з договором

від 06 листопада 2002 року у повному обсязі у розмірі 335 815,20 грн.

Згідно з додатковою угодою від 16 серпня 2005 року до договору про пайову участь у будівництві між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_4 , до пункту 2.2 договору внесено зміни, відповідно до яких ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» зобов`язується передати ОСОБА_4 у натурі два місця у паркінгу за № АДРЕСА_10, АДРЕСА_8 та чотирикімнатну квартиру на четвертому поверсі за

№ АДРЕСА_2 .

Між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_4

13 вересня 2005 року складено акт, згідно з яким перший передав, а другий прийняв квартиру АДРЕСА_2 . Аналогічний акт вказаними особами складено у той же день щодо прийому-передачі паркомісць № АДРЕСА_10 , АДРЕСА_8 .

Право власності на квартиру і паркомісця зареєстроване за ОСОБА_4 16 липня 2012 року під час перебування його у шлюбі із ОСОБА_1 .

Згідно з відповіддю ФК «Динамо» від 06 березня 2017 року ОСОБА_4 у 2001-2006 роки працював на посаді футболіста-професіонала у ТОВ «ФК «Динамо» Київ» на підставі контрактів від 02 липня 1996 року, від 01 липня 2001 року, від 31 грудня 2003 року. За період 2001-2006 роки отримав 82 732,90 грн у якості заробітної плати.

Відповідно до відомостей, наданих Генеральним партнером клубу - компанією «Ньюпорт Менеджмент Лтд.», з метою підвищення мотивації гравця, компанія виплачувала додаткову винагороду, яка у гривневому еквіваленті становила за 2003 рік - 169 341,74 грн, за 2004 рік -

260 588,15 грн, за 2005 рік - 393 344,74 грн, за 2006 рік - 1 156 450 грн.

Як вбачається з виписки Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») сума надходжень на карту ОСОБА_4 становила 412 149,56 дол. США, зокрема 01 грудня 2006 року на карту було перераховано власних коштів 85 626,86 дол. США, від компанії «Ньюпорт Менеджмент Лтд.» протягом 2006-2007 років надійшло 11 платежів по 23 000 дол. США.

Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві Міністерства внутрішніх справ України від 14 лютого 2017 року

ОСОБА_4 13 липня 2002 року був поставлений на облік автомобіль Mercedes-Benz SL 500. Вказаний автомобіль 23 лютого 2007 року був знятий з обліку для реалізації.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження

від 27 липня 2017 року про оцінку автомобіля Mercedes-Benz SL 500 ринкова вартість цього автомобіля складає 542 153,63 грн або 103 048,85 євро.

Відповідно до довідки Британської міжнародної школи від 23 лютого

2015 року ОСОБА_5 , син позивача від попереднього шлюбу, навчався в указаній школі з вересня 2000 року до червня 2007 року. На час навчання фактична адреса проживання сім`ї була зазначена у квартирі АДРЕСА_1 .

В інтерв`ю газеті «Команда» від 29 грудня 2001 року ОСОБА_4 вказував, що він вже п`ять років проживає з ОСОБА_1 та у них росте син ОСОБА_5 . Офіційно з ОСОБА_1 вони не одружені, оскільки печатка у паспорті для ОСОБА_4 ні про що не говорить. Для них це не принципово.

Згідно з довідкою КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» від 25 лютого 2015 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Разом з нею були зареєстровані ОСОБА_5 (з 09 січня 2007 року до 02 жовтня 2014 року) та ОСОБА_4 (з 16 липня 2002 року до 01 серпня 2014 року).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржені судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 22 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу.

З 01 січня 2004 року почав діяти СК України, яким врегульовано право спільної сумісної власності осіб, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Оскільки СК України від 01 січня 2004 року зворотної сили не має, то він поширюється на правовідносини, які виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. При цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднанні в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

За змістом наведених норм спільною сумісною власністю є лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), та майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1

статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»

в редакції, чинній на час сплати коштів за спірне нерухоме майно).

Майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої

статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі

№ 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15.

Обґрунтовуючи заявлені у справі вимоги, позивач вказувала, що з 1996 року до 2004 року проживала разом з ОСОБА_4 , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та виховували її сина ОСОБА_5 .

У листопаді 2002 року вони разом з ОСОБА_4 вирішили придбати квартиру на АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 хотів придбати квартиру, проте у нього було у наявності лише 20 000 дол. США, оскільки він придбав автомобіль за 103 000 дол. США, тому решта коштів були особистою власністю ОСОБА_1 , які вона отримала у борг, що підтверджується розпискою на суму 45 000 дол. США та може бути підтверджено поясненнями свідків.

Як зазначено у вищевказаному правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Отже, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спірне майно, суди не встановили обставини справи щодо набуття спірного майна у спільну власність особами, з урахуванням норми статті 17 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якою було врегульовано порядок набуття такого майна. При цьому суди не врахували, що хоча на момент виникнення спірних правовідносин норми КпШС України не передбачали поняття «фактичних шлюбних відносин», проте Законом України «Про власність» було врегульовано порядок набуття права спільної сумісної та/або часткової власності осіб, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі та/або осіб, які домовились про створення спільного майна або набуття майна у спільну власність. Тому суди повинні були відповідно до вимог вказаного закону встановити правовідносини сторін щодо майна, що набуто або могло бути набуто внаслідок спільної праці осіб, що проживали однією сім`єю, або об`єднали свої зусилля для створення спільного майна.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (вказаний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 провадження № 12-161гс19).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди обох інстанцій виходили із того, що позивач не надала належних доказів, що у період з 1996 року до 2004 року вона працювала за трудовим договором чи займалася підприємницькою діяльністю, отримувала які-небудь доходи, а також, що вона брала участь у придбанні спірного майна.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічна норма міститься в статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення позивача із позовом).

На виконання вказаних вимог закону та з метою підтвердження доводів позовної заяви ОСОБА_1 надала докази, які не були належним чином оцінені судами.

Суди не зазначили мотивів, з яких відхилили докази, що підтверджують факт спільного проживання позивача з ОСОБА_4 у спірний період, хоча такі докази містяться у матеріалах справи. Суди лише зосередилися на оцінці доказів придбання спірного майна, зокрема, доказів майнового стану ОСОБА_4 , тобто розглянули справу формально, однобоко, з порушенням процесуального закону та засад рівності сторін.

При цьому суди не дослідили зібрані у справі належні та допустимі докази, зокрема, довідки про заробітну плату ОСОБА_4 за період, коли було придбане майно, з яких вбачається, що його дохід за 2012 рік (рік придбання спірного майна) не відповідали розміру внесених коштів за квартиру та машиномісця.

Суди не оцінили довідку ФК «Динамо» від 06 березня 2017 року сумарний розмір заробітної плати ОСОБА_4 за 2001 рік становить 13 210,14 грн, за 2002 рік - 13 224,54 грн, за 2003 рік - 13 299,62 грн, за 2004 рік - 13 629,95 грн, за 2005 рік - 14 386,76 грн, за 2006 рік - 14 981,89 грн. Також ОСОБА_4 отримав додаткову винагороду, а саме: у 2003 році - 169 341,74 грн, 2004 році - 260 588,15 грн, 2005 році - 393 344,74 грн, 2006 році - 1 156 450 грн.

У вказаній довідці зазначено, що у ФК «Динамо» відсутня інформація про отримання ОСОБА_4 будь-яких додаткових винагород

за 2001-2002 роки.

За таких обставин висновки судів про наявність у ОСОБА_4 фінансової можливості самостійно сплатити 07 листопада 2002 року вартість спірного майна є передчасними та такими, що зроблені без ґрунтовного та об`єктивного аналізу наявних у справі доказів.

Разом з тим, з матеріалів справи також вбачається, що у спірний період ОСОБА_4 придбав автомобіль Mercedes-Benz SL 500, який 13 липня 2002 року був поставлений на облік, що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру в м. Києві Міністерства внутрішніх справ України від 14 лютого 2017 року. Проте, цей доказ не був досліджений судами у сукупності з іншими доказами на підтвердження (спростування) можливості ОСОБА_4 придбати спірне майно або додаткових витрат у вказаний вище період.

Крім того, на підтвердження заявлених у справі вимог ОСОБА_1 надала докази спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю, ведення спільного господарства та докази спільного придбання майна, зокрема копію довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» від 25 лютого 2015 року про її спільне проживання з

ОСОБА_4 у період з 16 липня 2002 року до 01 серпня 2014 року; копію розписки від 06 листопада 2002 року про позику 45 000 дол. США для придбання спірної квартири; договір купівлі-продажу від 15 листопада

2006 року, відповідно до якого позивач продала належну їй квартиру АДРЕСА_6 за 606 000 грн, що за курсом Національного банку України становить 120 000 дол. США, з метою повернення боргу ОСОБА_9 , тощо.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_9 щодо обставин, які мають значення для вирішення заявленого у цій справі спору, зокрема, щодо передачі в позику позивачу 45 000 дол. США для придбання спірного майна. Копія розписки від 06 листопада 2002 року про отримання позивачем позики у сумі 45 000 дол. США у ОСОБА_9 наявна в матеріалах справи (а. с. 18, т. 1).

Позивач вказувала, що отримані у борг для придбання спірного майна кошти, вона повернула позикодавцеві особисто. Так, 15 листопада

2006 року ОСОБА_1 продала належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_6 , яку отримала у спадок, за 606 000 грн, що станом на 15 листопада 2006 року становить 120 000 дол. США, та повернула кошти ОСОБА_9 (а. с. 19-20, т. 1).

Також згідно з показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , позивач особисто здійснювала майновий вклад в придбання спірного нерухомого майна за рахунок позичених у ОСОБА_9 коштів, при цьому вказані свідки зазначили, що ці обставини були їм відомі безпосередньо від ОСОБА_4 .

Таким чином, відхиляючи доводи позивача щодо отримання нею позики для здійснення внеску за спірну квартиру, а згодом продажу успадкованої нею особистої квартири з метою погашення позики, суди не надали оцінку цим доводам у сукупності із показаннями свідків, з підстав виникнення права спільної власності (з огляду на сумісне проживання або об`єднання для набуття спільного майна).

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року).

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo

Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року).

Таким чином, всупереч вимогам процесуального закону суди не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору з урахуванням норми статті 17 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якою було врегульовано порядок набуття такого майна та не перевірили обставини щодо участі позивача та ОСОБА_4 спільною працею та коштами у придбанні спірного нерухомого майна (квартири АДРЕСА_2 та машиномісць № АДРЕСА_10 , АДРЕСА_8 ).

Оскільки судом першої інстанції необґрунтовано відхилено доводи учасника справи, підтверджені доказами щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного її вирішення, що свідчить про те, що висновки суду ґрунтуються на однобокій оцінці доводів відповідача у справі,

й апеляційним судом такі недоліки районного суду залишено без уваги, при цьому в своєму рішенні як на підставу відмови у задоволенні позову суд першої інстанції посилається саме на недоведеність позивачем власних вимог, то судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

З огляду на викладене, суди не виконали вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, а судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості відповідно до

статті 263 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до місцевого суду відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого

2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня

2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

В. М. Сімоненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська