КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 753/5990/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Трусова Т.О.

29 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив:

визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, поширену відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2 в ефірі телевізійного каналу «1+1» під час соціально-політичного ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_4» такого змісту: «…і у нас є керівник СБУ Києва який.., він, на щастя знаходиться в СІЗО, є керівник СБУ Києва, який надавав наказ безпосередньо проводити штурм Майдану, внаслідок якого загибли люди…»; «…у нас полностью есть в руках, полностью в руках правосудия тот человек, который дал приказ штурмовать Майдан - генерал-майор ОСОБА_3 », та зобов`язати спростувати таку інформацію;

стягнути моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 висловлювання ОСОБА_2 , поширені ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телевізійного каналу «1+1» під час запису соціально-політичного ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_4» такого змісту: «є керівник СБУ Києва, який надав наказ безпосередньо проводити штурм Майдану, внаслідок якого загибли люди»; «у нас полностью есть в руках, полностью в руках правосудия тот человек, который дал приказ штурмовать Майдан - генерал-майор ОСОБА_3 ».

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9612/2020
Зобов`язано ОСОБА_2 протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили за свій рахунок спростувати указані висловлювання шляхом оголошення в студії телевізійного каналу «1+1» в ефірі програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» резолютивної частини цього рішення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 50 000 грн. та судовий збір в сумі 1 440 гривень, а усього 51 440 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що висловлювання відповідача не є фактичним твердженням, не містить конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення певного правопорушення або злочинних дій, а містить припущення про певні події та оціночні судження.

Зауважує, що висвітлена в оскаржуваних фрагментах тема є суспільно значимою та становить громадський інтерес - розслідування «справ Майдану».

Зазначає, що статус позивача характеризується публічністю його особи, а тому межа допустимої критики є значно ширшою, ніж до окремої пересічної особи.

Вказує на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між висловлюваннями відповідача та наявності негативних наслідків для позивача, що не підтверджено доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення без змін. Зазначила, що суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин та вірно застосував норми матеріального права.

Вказує, що відсутні будь-які судові рішення, що набрали законної сили відносно позивача щодо подій у 2013-2014 роках, відповідно до яких він би визнавався винним.

Твердження відповідача є прямим порушенням презумпції невинуватості, які були зроблені без наведення достовірних даних, які б підтверджували відповідну інформацію.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 заперечували проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності обвинувального вироку суду, відповідач допустив висловлювання про винність позивача у формі тверджень, які, з одного боку, спонукали громадськість повірити в неї, а з іншого - випереджали оцінку фактів справи компетентним судом, а тому порушено відповідачем презумпції невинуватості позивача. Ураховуючи дані про особу позивача та спосіб поширення інформації, суд визнав обґрунтованою компенсацію завданої позивачу моральної шкоди в сумі 50 000 грн., вважаючи, що такий розмір моральної шкоди є цілком розумним і справедливим.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 23-00 год. в студії телевізійного каналу «1+1» розпочалося суспільне політичне ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_4» за темою «ІНФОРМАЦІЯ_5», яке йшло у прямому ефірі і було присвячено обговоренню результатів розслідування «Справ Майдану».

У цій програмі, серед інших, приймав участь відповідач ОСОБА_2 - журналіст та головний редактор сайту Цензор.НЕТ., який зробив заяви такого змісту: «…і у нас є керівник СБУ Києва який.., він, на щастя знаходиться в СІЗО, є керівник СБУ Києва, який надавав наказ безпосередньо проводити штурм Майдану, внаслідок якого загибли люди…» (в період часу з 01:09:06 год. по 01:09:21 год); «…у нас полностью есть в руках, полностью в руках правосудия тот человек, который дал приказ штурмовать Майдан - генерал-майор ОСОБА_3 » (в період часу з 01:42:32 год. по 01:42:39 год).

Вказана обставина підтверджується записом телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_4» від ІНФОРМАЦІЯ_2 , розміщеному в мережі Інтернет на сайті Yoy-tube за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як відомо з загальнодоступних джерел, на час подій Революції гідності ОСОБА_3 займав посаду начальника Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, і на даний час судом розглядається кримінальна справа по його обвинуваченню у причетності до вбивств активістів, а відтак доводи представника третьої особи щодо неможливості ідентифікації особи, якої стосуються висловлювання відповідача, є необґрунтованими.

Позивач зазначив, що за своїм контекстом твердження відповідача мають обвинувальний нахил, звучать не як версія слідства, яка підлягає доказуванню, а як вже доведені факти, які не допускають подвійного тлумачення.

Через резонансність розслідування трагічних подій на Майдані поширена відповідачем інформація породжує негативне ставлення суспільства до позивача, причетність якого до розстрілів на Майдані не доведена у встановленому законом порядку, його вина не встановлена обвинувальним вироком суду.

Масове поширення інформації про позивача як про злочинця порушує право позивача на справедливий розгляд його справи, оскільки налаштовує суспільство на певне рішення суду, і в такому разі це може тиснути на суддів, впливати на їхню об`єктивність та неупередженість.

Внаслідок поширення недостовірної інформації про позивача було дискредитовано його репутацію як людини та громадянина, заподіяно психологічну травму.

Запевнення суспільства про причетність позивача до організації масових розстрілів людей підштовхує радикально налаштованих осіб до вчинення самосуду, через що позивач втратив спокій та сон, постійно нервує та хвилюється за безпеку своїх близьких.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 звернувся до суду із відповідним позовом.

У статях 28, 68 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність.

Разом з тим у ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Враховуючи наведене, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод..

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи , а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Аналіз наведених норм права дає можливість прийти до висновку, про те, що в справах даної категорії необхідно з`ясовувати джерела отримання відповідачем відповідної інформації, на підставі яких була зроблена спірна заява, правомірність його дій при її оголошенні (її попередню перевірку) та з`ясувати обставини звільнення його від відповідальності за її оприлюднення.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 23-00 год. в студії телевізійного каналу «1+1» розпочалося суспільне політичне ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_4» за темою «ІНФОРМАЦІЯ_5», яке йшло у прямому ефірі і було присвячено обговоренню результатів розслідування «Справ Майдану».

У цій програмі, серед інших, приймав участь відповідач ОСОБА_2 - журналіст та головний редактор сайту Цензор.НЕТ., який зробив заяви такого змісту: «…і у нас є керівник СБУ Києва який.., він, на щастя знаходиться в СІЗО, є керівник СБУ Києва, який надавав наказ безпосередньо проводити штурм Майдану, внаслідок якого загибли люди…» (в період часу з 01:09:06 год. по 01:09:21 год); «…у нас полностью есть в руках, полностью в руках правосудия тот человек, который дал приказ штурмовать Майдан - генерал-майор ОСОБА_3 » (в період часу з 01:42:32 год. по 01:42:39 год).

На думку колегії суддів, інформація, яку надав відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 в прямому ефірі щодо позивача, не містить будь-яких оціночних суджень щодо зазначених дій позивача по справі, а несе інформацію, яка може бути підтверджена або спростована за допомогою певних доказів у спосіб визначений законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При розгляді справи ні в суді першої, ні апеляційної інстанції відповідач, не надав жодних доказів на підтвердження джерел (офіційних або неофіційних) отримання ним спірної інформації стосовно позивача, як не надав фактів на підтвердження того, що вона є загально відомою.

За наведеного, колегія суддів вважає, що відповідач не довів в суді джерела отриманим такої інформації на підтвердження її достовірності, внаслідок чого погоджується з висновком суду першої інстанції, що остання є недостовірною.

Відповідальність журналістів за розголошення недостовірної інформації передбачена Законами України № 3759-XII «Про телебачення і радіомовлення» від 21 грудня 1993 року, зі змінами та доповненнями та «Про друковані засоби масової інформації» від 16 листопада 1992 року № 2782-XII, зі змінами та доповненнями.

Аналіз згаданих законодавчих актів дає можливість зробити висновок про те, що не завжди опублікування недостовірної інформації є підставою для настання відповідальності журналіста, оскільки законом передбачені випадки, коли журналіст може бути звільнений від відповідальності, за умови добросовісності його дій.

Так журналісти аудіовізуальних ЗМІ можуть бути звільнені від відповідальності у випадках, коли: інформація є дослівним цитуванням заяв і виступів (усних і друкованих) посадових осіб органів влади, народних депутатів України, кандидатів на виборах; інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації; якщо вона є дослівним відтворенням матеріалів, поширених іншим засобом масової інформації або інформаційним агентством, з посиланням на нього. Аналогічні підстави поширюються на представників преси.

У будь-якому випадку, відповідно до статті 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював перевірку інформації, то він звільняється від відповідальності.

Лише в суді апеляційної інстанції представник відповідача повідомила суд про те, що спірну інформацію відповідач отримав ІНФОРМАЦІЯ_2 в студії телевізійного каналу «1+1» під час ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_4» за темою «ІНФОРМАЦІЯ_5».

Більш того, пояснила, що будь-яких дій направлених на її перевірку відповідач не приймав.

Представник позивача заперечувала проти такої заяви та пояснила, що лише відповідач відтворив оскаржену інформацію і у позивача до інших осіб, які були присутні на вказаному ток-шоу, претензій не має.

За наведених обставин, колегія суддів, враховуючи, що відповідач не надав доказів підтвердження офіційного оприлюднення вказаної інформації, що він належним чином її перевірив, вважає, що відповідач, як журналіст, діяв в даному випадку недобросовісно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про визнання інформації такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 , висловлювання ОСОБА_2 , поширені ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телевізійного каналу «1+1» під час запису соціально-політичного ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_4» такого змісту: «є керівник СБУ Києва, який надав наказ безпосередньо проводити штурм Майдану, внаслідок якого загибли люди»; «у нас полностью есть в руках, полностью в руках правосудия тот человек, который дал приказ штурмовать Майдан - генерал-майор ОСОБА_3 ».

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищезгадана недостовірна інформація порушує особисте немайнове право позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації.

Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Згідно з частиною третьою ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема,норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Аналіз наведених норм права дає можливість прийти до висновку про те, що суд може визнати недостовірну інформацію як таку, що порушує особисте немайнове право позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації за умов, що така інформаціє є недостовірною, в такій інформації містяться данні, в тому числі про порушення особою норм чинного законодавства і на думку останньої вказана недостовірна інформація порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Враховуючи вищевикладені обставини справи колегія суддів вважає, що недостовірна інформація, яка була поширена відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2 в ефірі телевізійного каналу «1+1» під час соціально-політичного ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_4» безумовно порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та ділової репутації.

Доводи апеляційної скарги про те, що висловлювання відповідача не є фактичним твердженням, не містить конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення певного правопорушення або злочинних дій, а містить припущення про певні події та оціночні судження є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, враховуючи вищевикладене.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висвітлена в оскаржуваних фрагментах тема є суспільно значимою та становить громадський інтерес - розслідування «справ Майдану» не свідчить про правомірність дій відповідача, оскільки така інформація не є достовірною та принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Встановлено, що оспорювана інформація поширена про позивача не підпадає під ознаки критики, не є оціночним судженням, а є недостовірною, та такою, яка на думку колегії суддів, безумовно призводить до нав`язування суспільству негативної думки про позивача.

За наведених обставин, колегія суддів, вважає, що доводи апелянта про те, що статус позивача характеризується публічністю його особи, а тому межа допустимої критики є значно ширшою, ніж до окремої пересічної особи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки, як встановлено при розгляді справи в суді, така інформація є недостовірною в наслідок чого не підпадає під поняття «критика».

Також колегія суддів погоджується з висновком суду щодо зобов`язання відповідача спростувати вказану недостовірну інформацію.

Згідно зі ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Аналіз вказаної норми права дає можливість зробити висновок про те, що особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування такої інформації.

Як вже зазначалося вище, при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що діями відповідача порушені немайнові права позивача по справі, внаслідок чого останній має право на спростування недостовірної інформації щодо нього у спосіб, в який вона була поширена.

За наведеного, висновки суду першої інстанції в даній частині є вірними.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду щодо стягнення з відповідача моральної шкоди та її розміром.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Враховуючи встановлення судом факту порушення прав позивача щодо поширення відповідачем неправдивої інформації та враховуючи її суспільний резонанс, колегія суддів вважає розмір стягнутої моральної шкоди обґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на неналежне повідомлення відповідача про час та місце слухання справи, що, на його думку, призвело до порушення його прав на надання доказів на спростування позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки як вже зазначалося вище будь-яких доказів, на спростування позовних вимог в суд апеляційної інстанції відповідач не подавав.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі на неповідомлення відповідача про час та місце слухання справи то колегія суддів вважає наступне.

Матеріали справи свідчать, що суд багато разів викликав відповідача за усіма відомими адресами його проживання та місцем роботи, робив оголошення на офіційному сайті, тобто, на думку колегії суддів, зробив усе можливе для його належного повідомлення про час та місце слухання справи, тобто в розумінні застосування практики Європейського суду з прав людини за вказаним питанням.

За наведених обставин, відповідач на власний розсуд скористався своїми процесуальними правами, в зв`язку з чим і вказана обставина не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02.10.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова