Єдиний унікальний номер 233/5394/19
Номер провадження 22-ц/804/1026/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Соломахи Л.І.,

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

розглянувши у м. Бахмут Донецької області у приміщенні суду в письмовому провадженні цивільну справу № 233/5394/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі з апеляційною скаргою відповідача - Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 січня 2020 року у складі судді Бєлостоцької О.В., -

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі АТ "Укрзалізниця) про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Зазначала, що до вересня 2016 року працювала у структурному підрозділі "Ясинуватське будівельно-монтажне управління" державного підприємства "Донецька залізниця".

З 02 вересня 2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала сторожем виробничого підрозділу "Ясинуватське будівельно-монтажне управління" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

17 липня 2017 року звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

За період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року їй нарахована заробітна плата у сумі 14 721,84 грн., з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року - у сумі 14 207,44 грн. Загальний розмір нарахованої заробітної плати складає 28 929,28 грн., що підтверджується роздруківкою з програми "Фобос", яка використовувалася відповідачем для нарахування заробітної плати, а також розрахунковими листками по заробітній платі за відповідні періоди. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця", куди вони нею були здані у жовтні 2017 року.

Посилаючись на те, що відповідач до теперішнього часу заборгованість по заробітній платі їй не виплатив, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року та з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 28 929,28 грн. (а.с. 1 - 4).

Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця" (скорочене найменування АТ "Укрзалізниця").

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за лютий 2016 року у сумі 2 356,73 грн., за березень 2017 року - 1 749,17 грн., всього 4 105,90 грн.

Зобов`язано АТ "Укрзалізниця" при виплаті ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за лютий 2016 року, за березень 2017 року в загальній сумі 4 105,90 грн. утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" в дохід держави судовий збір в розмірі 109,03 грн. (а.с. 57 - 60).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем, працювала сторожем у виробничому підрозділі "Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця"; 17 липня 2017 року звільнена згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 16 - 24).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 лютого по 31 серпня 2016 року позивач надала копію зведеної відомості № 89 на виплату заборгованості по ДП "Донецька залізниця" за 2016 рік (а.с. 6), із змісту якої вбачається, що сума включеної до передавальної відомості заборгованості перед ОСОБА_1 становить 14 721,84 грн. Відомість виготовлена на аркуші паперу, а не на бланку структурного/виробничого підрозділу,не містить зазначення підприємства, яке її видало, дати її видачі, не засвідчена печаткою та підписом особи, уповноваженої на її складання, зважаючи на що не є належним, достовірним та достатнім доказом.

На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач надала копії розрахункових листів (табуляграм), згідно яких позивачу нараховано заробітну плату за березень 2017 року - 3 075,02 грн. (до виплати 2 445,20 грн.), за квітень 2017 року - 1 722,25 грн. (до виплати - 1 369,50 грн.), за травень 2017 року - 1 722,25 грн. (до виплати - 1 369,50 грн.), за червень 2017 року - 501,41 грн. (до виплати - 398,72 грн.), за липень 2017 року - 7 186,51 грн. (до виплати - 5 756,28 грн.).

На виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2019 року відповідачем надано довідки від 04 жовтня 2019 року № 1108 та № 1108/2, згідно яких позивачу за березень 2017 року нараховано заробітну плату в сумі 1 325,85 грн., до виплати належить 1 054,29 грн. (за вирахуванням податків та обов`язкових платежів у розмірі 271,56 грн.); з квітня по липень 2017 року заробітна плата не нараховувалась; станом на день звільнення позивача заборгованість з виплати заробітної плати за період часу січень - липень 2017 року відсутня.

Надані сторонами відомості про розмір заробітної плати позивача за спірний період не узгоджуються з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 (форма ОК-5), згідно яких в лютому 2016 року страхувальником - Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління Державного підприємства "Донецька залізниця"(код 26222152) позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 2 356,73 грн.; з березня по серпень 2016 року відомості про нарахування заробітної плати відсутні; в березні 2017 року страхувальником - регіональна філія "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"(код 40150216) позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 3 075,02 грн., з квітня по липень 2017 року відомості про нарахування заробітної плати відсутні.

Враховуючи, що відомості про заробітну плату, що подаються роботодавцями до Реєстру застрахованих осіб, є офіційними відомостями, Індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) є належним доказом, що містить інформацію щодо предмету доказування у цій справі - розміру нарахованої позивачу заробітної плати за період з лютого по серпень 2016 року та з березня по липень 2017 року, з якої і виходить суд.

Відповідно до видаткового касового ордеру від 08 серпня 2017 року позивач 08 серпня 2017 року отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року у сумі 1 325,85 грн. (до виплати - 1 054,29 грн.).

Будь-яких доказів про виплату позивачу нарахованої заробітної плати за лютий 2016 року в розмірі 2 356,73 грн. відповідачем не надано.

Отже, невиплачена заробітна плата за лютий 2016 року у сумі 2 356,73 грн. та за березень 2017 року у сумі 1 749,17 грн. (3 075,02 - 1 325,85), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи, що згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб в період з березня по серпень 2016 року та з квітня по липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалася, інших доказів, які не викликають сумнівів у їх достовірності, щодо нарахованої заробітної плати позивачем суду не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з березня по серпень 2016 року та з квітня 2017 року по липень 2017 року у зв`язку з їх недоведеністю.

Надані позивачем на підтвердження заборгованості по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року розрахункові листи (табуляграми), які не узгоджуються за змістом із відомостями з Реєстру застрахованих осіб, за відсутності інших доказів щодо часу роботи та нарахування заробітної плати не можна вважати належними доказами (а.с. 57 - 60).

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач в апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 січня 2020 року і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено.

Суд не взяв до уваги той факт, що при звільненні їй належала до сплати заробітна плата, яка зазначена у наданих нею суду розрахункових листках (табуляграмах).

Суд мав виходити з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця.

Відповідачем підтверджена та обставина, що у спірний період часу позивач перебувала з ним у трудових правовідносинах, за що їй мала бути нарахована та виплачена заробітна плата. Проте свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним підтверджено, розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої їй заробітної плати відповідачем не спростований. Доказів про те, що у період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач не виконував свої трудові функції відповідачем не надано.

Враховуючи положення рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017, та Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, суд повинен був відхилити доводи відповідача щодо правомірності припинення нарахування позивачу заробітної плати (а.с. 63 - 74).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 лютого 2020 року за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 відкрито апеляційне провадження (а.с. 77 - 79).

Копію апеляційної скарги позивача відповідач - АТ "Укрзалізниця" отримав за юридичною адресою у м. Києві - 19 лютого 2020 року, за адресою регіональної філії "Донецька залізниця" у м.Лиман Донецької області - 18 лютого 2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 91, а.с. 92).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем АТ "Укрзалізниця" на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 березня 2020 року справу відповідно до частини першої статті 369, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України призначено до розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи), оскільки ціна позову у цій справі складає 28 929,28 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, сторони клопотання про розгляд справи у суді апеляційної інстанції з їх повідомленням не заявили та справа не відноситься до тих справ, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 118 - 120).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 до 01 вересня 2016 року перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством "Донецька залізниця". 01 вересня 2016 року з нею продовжено дію трудового договору на посаді сторожа ремонтно-будівельної дільниці станції Дебальцево виробничого підрозділу "Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (наказ № 1/ос від 31 серпня 2016 року). На підставі наказу про припинення трудового договору № 9751/ДН-ОС від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з 17 липня 2017 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату", що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 16 - 24).

Відповідачем факт перебування позивача з ним у трудових відносинах до 17 липня 2017 року не оспорюється.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтею 115 КЗпП України.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно матеріалів справи, зокрема відзиву на позовну заяву, відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з нею не проведено. Відповідач посилається на те, що робоче місце позивача фактично знаходилось на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що через захоплення підприємства відповідач втратив контроль над виробничими потужностями, що захоплення підприємства сприяє загрозі життя при знаходженні на території виробничих підрозділів уповноважених осіб, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності, у зв`язку з чим відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків у спірний період та виконати свої зобов`язання за трудовим договором, а тому через відсутність зв`язку з виробничими підрозділами, а також не передачею з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких здійснюється нарахування заробітної плати та інші виплати, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року припинено.

Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

На підтвердження позовних вимог про розмір заборгованості по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року позивачем надано лише один доказ - зведену відомість № 89 на виплату заборгованості по Державному підприємству "Донецька залізниця" за 2016 рік, згідно якої сума заборгованості, яка включена до передавальної відомості № 183 (сума до видачі) складає 14 721,84 грн., ПДФО - 3 393,02 грн., ЄСВ - 4 147,02 грн., інші - 294,75 грн., сума до виплати за 1 місяць - 1 691,00 грн., сума до фінансування - 9 231,04 грн. (а.с. 6).

На підтвердження позовних вимог щодо заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивачем надано п`ять розрахункових листків за період березень - липень 2017 року (табуляграм), згідно яких їй нарахована заробітна плата: за березень 2017 року - 3 075,02 грн., за квітень 2017 року - 1 722,25 грн., за травень 2017 року - 1 722,25 грн., за червень 2017 року - 501,41 грн., за липень 2017 року - 7 186,51 грн. (а.с. 7 - 8).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до пункту 11 параграфу 1 "Загальні вимоги до створення управлінських документів" розділу II "Документування управлінської інформації" Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5, оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядок їх розташування мають відповідати Національному стандарту України "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07 квітня 2003 року № 55 (далі - ДСТУ 4163-2003).

Відповідно до пунктів 1, 2 параграфу 2 "Бланки документів" розділу II "Документування управлінської інформації" цих Правил організаційно-розпорядчі документи оформляють на бланках. Розміщення реквізитів на бланку повинно відповідати ДСТУ 4163-2003. Зразки бланків затверджуються розпорядчим документом установи. Установи розробляють бланки документів структурних підрозділів, відокремлених підрозділів та бланки документів посадової особи в тому разі, якщо керівник структурного підрозділу, відокремленого підрозділу чи посадова особа мають право підписувати документи в межах їх повноважень.

Згідно пунктів 1, 2 параграфу 3 "Печатки" зазначених Правил право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду (далі - печатка установи) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом. На документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

В установах дозволяється також застосовувати печатки структурних підрозділів (служби діловодства, бухгалтерії, кадрової служби тощо), печатки для окремих категорій документів (для копій, перепусток, конвертів тощо), а також металеві печатки - для опечатування приміщень, шаф, сейфів.

Надана позивачем зведена відомість № 89 на виплату заборгованості по Державному підприємству "Донецька залізниця" за 2016 рік виготовлена на аркуші паперу, а не на бланку, не містить назву підприємства або його структурного/виробничого підрозділу, яке її склало, не містить підпису/підписів особи/осіб, які її склали. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що надана позивачем зведена відомість № 89 не містить будь-яких реквізитів документу, а тому не є належним доказом по справі.

Відповідно до статті 110 КЗпП України, частини першої статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Проте надані позивачем розрахункові листи цим вимогам закону не відповідають. Позивачем надано розрахункові листи не окремо за кожний, як має їх видавати роботодавецьмісяць при кожній виплаті заробітної плати,а п`ять розрахункових листів (за 5 місяців), які виготовлені на двох аркушах паперу.

В позовній заяві позивач посилається на те, що розмір нарахованої їй заробітної плати підтверджується роздруківкою з програми "Фобос", яка використовувалася відповідачем для нарахування заробітної плати.

Проте якщо надані позивачем на двох аркушах паперу п`ять розрахункових листків за період березень-липень 2017 року є роздруківкою з програми "Фобос", то така має бути посвідчена особою, яка має доступ до цієї програми відповідно до покладених на неї посадових обов`язків. Надана позивачем роздруківка підпису посадової особи, яка здійснила цю роздруківку та відповідно несе відповідальність за достовірність викладених у роздруківці відомостей, не містить.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували право позивача на виплати, які зазначені у роздруківці з програми "Фобос", яка містить розрахункові листки за період березень - липень 2017 року, зокрема, перебування позивача у простої з березня по липень 2017 року, її право на вихідну допомогу при звільненні та її розмір, компенсацію за невикористану відпустку при звільненні, зокрема, копій наказів про встановлення простою, про звільнення позивача, позивачем суду не надано.

Відповідач заявлені позивачем вимоги не визнає та на виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2019 року про витребування довідки про розмір нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року та з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року (а.с. 27), відповідачем до суду першої інстанції надано:

1) лист структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" № 1108 від 04 жовтня 2019 року, згідно якого заробітна плата з вже здійсненим утриманням податків та зборів за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2017 року у розмірі 5 617,74 грн. була перерахована на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 у АБ "Експрес Банк";

за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів у сумі 1 054,29 грн., отримана 08 серпня 2017 pоку у касі Дирекції м. Лиман;

з 16 березня 2017 року від бухгалтерії виробничого підрозділу "Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління" м. Ясинувата до Дирекції у м. Лиман не надходили оригінали документів для нарахування та виплати заробітної плати, табелі обліку робочого часу з відмітками про фактично відпрацьований час, оригінал особової картки форми П-2, оригінали внутрішніх наказів (розпоряджень) та інше, тому не має можливості надати наступну інформацію: табель обліку робочого часу; довідку про суму заробітної плати з розшифруванням за видами виплат, розмірами і підставами відрахувань та сумами заробітної плати, що підлягає виплаті при звільненні за кожен місяць окремо; довідку про розмір компенсації за невикористану відпустку при звільненні; довідку про будь-які інші, належні при звільненні, виплати (а.с. 49 - 50);

2) довідку структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" № 1108/2 від 04 жовтня 2019 року, згідно якої в березні 2017 року позивачу ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у сумі 1 325,82 грн., з яких утримано 271,56 грн., до видачі 1 054,29 грн., фактична кількість відпрацьованих годин у березні 2017 року 61,00; в період з квітня 2017 року по липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалася, фактична кількість відпрацьованих годин у кожному місяці за період з квітня 2017 року по липень 2017 року 0,00 (а.с. 51);

3) видатковий касовий ордер № б/н від 08 серпня 2017 року, згідно якого ОСОБА_1 виплачена депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року у сумі 1 054,29 грн. (а.с. 48).

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.

Термін "антитерористична операція" визначено в статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом", згідно якої антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (у редакції Закону України від 05.06.2014 р. № 1313-VII).

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції":

період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України;

територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

На теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції не видавався.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Дебальцево, де було розташоване робоче місце позивача, та місто Ясинувата Донецької області, де був розташований виробничий підрозділ "Ясинуватське будівельно - монтажне експлуатаційне управління" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", в якому працювала позивач, входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Місто Дебальцеве та місто Ясинувата Донецької області включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" від 15 березня 2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", згідно якого тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського "Комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання сторонами обов`язків, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

У зв`язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв`язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях, у зв`язку із скороченням штату, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об`єктивним та упереджуючим заходом.

Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно статей 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов`язків.

Аналізуючи зазначені обставини та надані позивачем та відповідачем довідки про наявність заборгованості по заробітній платі, які не узгоджуються між собою, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір у подібних трудових правовідносинах, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) дійшов висновку, що зважаючи на вимоги позивача, зокрема, виплата заборгованості із заробітної плати, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі статтею 141 Закону України від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до Науково-правового висновку щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міст: Донецьк, Дебальцеве, Горлівка, Єнакієве, Харцизьк, Ясинувата Донецької області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

Зважаючи на те, що на момент звільнення позивача і дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, відповідач об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені законом щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні.

За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не знайшла підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 408/3267/17 (провадження № 61-37184св18), про те, що сам по собі факт звільнення позивача з роботи не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 також вказано, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ "Українська залізниця"в особі Регіональної філії "Донецька залізниця"у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.

Таких же висновків дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 березня 2020 року у справі № 233/836/19.

Враховуючи зазначені правові висновки Верховного Суду у подібних трудових правовідносинах, суд першої інстанції дійшов правильно висновку про те, що надані позивачем копії зведеної відомості № 89 на виплату заборгованості по Державному підприємству "Донецька залізниця" за 2016 рік та розрахункові листки за березень-липень 2017 року, які є роздруківкою з системи "Фобос", які не визнаються відповідачем та виготовлені не на бланку відповідача чи його структурного/виробничого підрозділу, не мають ні зазначення підприємства, яке їх видало, ні дати їх видачі, у яких відсутні підписи осіб, які їх склали та відповідно видали позивачу, та які не підтверджуються іншими доказами у справі, не є належними, достовірним та достатніми доказами для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2019 року витребувано з Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року та з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року (а.с. 27).

Згідно наданих Костянтинівсько-Дружківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 (форма ОК-5), які сформовані станом на 05 вересня 2019 року:

- страхувальником ОСОБА_1 у січні-лютому 2016 року було Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління Державного підприємства "Донецька залізниця" (); заробітна плата ОСОБА_1 за лютий 2016 року складала 2 356,73 грн., за березень 2016 року - 0,00 грн., за квітень 2016 року - 0,00 грн., за травень 2016 року - 0,00 грн., за червень 2016 року - 0,00 грн., за липень 2016 року - 0,00 грн., за серпень 2016 року - 0,00 грн.;

- страхувальником ОСОБА_1 з вересня 2016 року по березень 2017 року була Регіональна філія "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (); заробітна плата ОСОБА_1 складала: березень 2017 року - 3 075,02 грн., за квітень 2017 року - 0,00 грн., за травень 2017 року - 0,00 грн., за червень 2017 року - 0,00 грн., за липень 2017 року - 0,00 грн. (а.с. 34 - 36).

Відповідно до статті 20 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" Реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.

Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 5 розділу I "Загальні положення" Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, який затверджений постановою Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року № 10-1, Реєстр застрахованих осіб забезпечує, в тому числі, облік застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікацію; накопичення, зберігання та автоматизовану обробку інформації про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію), про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 розділу IV "Дані облікової картки Реєстру застрахованих осіб, зміни та уточнення до них" зазначеного Положення до облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а саме:

персоніфіковані відомості про застрахованих осіб та інформація про нарахування страхових внесків, про трудовий та страховий стаж, особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні та із загальнообов`язкового державного соціального страхування, період, який відповідно до законодавства зараховується до страхового стажу без сплати страхових внесків, кількість календарних днів перебування у трудових та цивільно-правових відносинах, проходження служби за відповідний місяць, що подаються страхувальниками у складі звітності;

відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями, - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Отже, відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями до Реєстру застрахованих осіб, є офіційними відомостями, а тому є належним доказом, що містить інформацію щодо предмету доказування у цій справі - розміру нарахованої позивачу заробітної плати за період з лютого 2016 року по серпень 2016 року та з березня 2017 року по липень 2017 року.

Згідно правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що Індивідуальні відомості з Реєстру застрахованих осіб, які є офіційними та актуальними станом на 05 вересня 2019 року, є належним доказом, що містить інформацію щодо розміру нарахованої заробітної плати позивачу та підлягають врахуванню при вирішенні спору у цій справі щодо заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідачем до суду першої інстанції була надана довідка структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця" № 1108/2 від 04 жовтня 2019 року, згідно якої в березні 2017 року позивачу була нарахована заробітна плата у сумі 1 325,85 грн., з яких утримано 271,56 грн., до видачі 1 054,29 грн. (а.с. 51), та видатковий касовий ордер № б/н від 08 серпня 2017 року, згідно якого позивачу за березень 2017 року виплачена заробітна плата в сумі 1 054,29 грн. (а.с. 48).

Інших доказів про виплату позивачу заробітної плати за березень 2017 року та за лютий 2016 року відповідачем суду не надано.

Враховуючи, що згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб, які сформовані станом на 05 вересня 2019 року, позивачу за лютий 2016 року була нарахована заробітна плата у сумі 2 356,73 грн., що відповідачем не надано доказів щодо виплати цієї заробітної плати; за березень 2017 року позивачу була нарахована заробітна плата у сумі 3075,02 грн., виплачено їй 1 325,85 грн. (за вирахуванням податків 1 054,29 грн.), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що невиплачена позивачу заробітна плата за лютий 2016 року складає 2 356,73 грн., за березень 2017 року - 1 749,17 грн. (3075,02 - 1 325,85), яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідачем рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується.

Враховуючи, що згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб, які сформовані станом на 05 вересня 2019 року, в період з березня по серпень 2016 року та з квітня по липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалася, що інших доказів, які не викликають сумнівів у їх достовірності, щодо нарахованої заробітної плати, позивачем суду не надано, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з березня по серпень 2016 року та з квітня 2017 року по липень 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги позивача фактично зводяться до переоцінки доказів у справі.

Доводи апеляційної скарги позивача про неналежну оцінку наданих позивачем доказів, про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справ, про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, є необґрунтованими.

Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про недоведеність заборгованості по заробітній платі позивачу за період з березня 2016 року по серпень 2016 року та з квітня 2017 року по липень 2017 року, є обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

При поданні апеляційної скарги позивач судовий збір не сплачувала, оскільки від сплати судового збору звільнена на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про захист прав споживачів" (від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі).

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України..

Відповідно, у зв`язку із залишенням апеляційної скарги позивача без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції, компенсуються за рахунок держави.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до частин шостої, дев`ятої статті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року, в якому була подана позовна заява.

Відповідно до статті 7 Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року встановлено у розмірі 1 921 гривня.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 березня 2020 року.

Суддя - доповідач: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований