Єдиний унікальний номер 233/482/20
Номер провадження 22-ц/804/2838/20
Єдиний унікальний номер 233/482/20 Головуючий у 1 інстанції Малінов О.С.
Номер провадження 22-ц/804/2838/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів:: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 233/482/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2020 року у складі судді Малінов О.С., -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2020 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н № 19 лютого 2010 року у розмірі 469791,52 грн станом на 03 грудня 2019 року, яка складається з: 3534,88 грн заборгованість за кредитом, 464776,92 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом, з якої позивач просить стягнути у свою користь заборгованість в сумі 136804,84 грн, до складу якої входить: 3534,88 грн заборгованість за кредитом, 133269,96 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 19 лютого 2010 року по 31 травня 2018 року. Позовні вимоги вмотивовані порушенням з боку відповідача зобов`язань з повернення кредиту. Просив також стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2020 року позов акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 19 лютого 2010 року станом на 03 грудня 2019 року в сумі 3534 гривні 88 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволених вимог 56 гривень 75 копійок.

На зазначене судове рішення позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк». В іншій частині рішення не оскаржують.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що рішення в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами прийняте без повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Посилається на надану до суду позивачем копію анкети-заяви, з якої вбачається інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що відповідач висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що « Я згоден з тим, що ця заява, разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді....».

Зазначає, що згідно із цією ж заявою відповідача, нею було отримано кредитну картку, для чого було відкрито картрахунок із встановленням початкового кредитного ліміту у сумі 1000 грн. та базовою процентною ставкою за кредитом в розмірі 3% на місяць. У заяві зазначено, що відповідач висловлює згоду з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

З урахуванням наявності в матеріалах справи погоджених умов договору, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, не можуть бути застосовані. Наголошують, що при укладанні договору відсоткова ставка була визначена на рівні 36 % на рік, про що зазначено у заяві, що підписана позичальником особисто.

Зазначають, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права.

Стаття 1054 ЦК України визначає поняття кредитного договору як: за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки

Відповідно по ст.49 Закону «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Отже, - кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, - основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Місцевий суд оскарженим рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послу, які розмішують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Суд відмовив у стягненні процентів за користування кредитними коштами взагалі, чим порушив вимоги ст.ст.1046, 1048 ЦК України.

Отже, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором. Отже, судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками.

Апеляційний суд не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 лютого 2010 року ОСОБА_1 виявив намір на отримання кредиту у АТ КБ «ПриватБанк», на що вказує Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку». Вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком Договір про надання банківських послуг (а.с.10-16).

На підставі вказаної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором складає 469791,52 грн. станом на 03 грудня 2019 року, яка складається з: 3534,88 грн. заборгованість за кредитом, 464776,92 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, з якої позивач просить стягнути у свою користь заборгованість в сумі 136804,84 грн., до складу якої входить: 3534,88 грн. заборгованість за кредитом, 133269,96 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 19 лютого 2010 року по 31 травня 2018 року (а.с.6-9).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява, на яку посилається позивач, є стандартним бланком, який не містить відомостей про розмір відсотків, пені і штрафів, порядку користування кредитними коштами. На підтвердження вказаних відомостей позивач також посилається на «Умови та правила надання банківських послуг в «ПриватБанку», але надані позивачем Умови не містять підпису відповідача.

Крім того, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи Анкету-Заяву позичальника, та відповідно, чи брав він на себе зобов`язання зі сплати саме того, який зазначено в Умовах, розміру відсотків, пені, штрафів у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту. А тому вказані Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Суд першої інстанції врахував висновки викладені у Постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 у яких зазначено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої (тіло кредиту) суми кредитних коштів.

Колегія суддів не може повністю погодитись даними висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про всі умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк і відмовою у задоволенні вимог про стягнення підвищеної (як зазначено в розрахунку позивача) процентної ставки за прострочення сплати за договором та штрафних санкцій, колегія суддів не може погодитись з висновком про відмову у стягненні відсотків за користування кредитом, оскільки апеляційний суд вважає, що підписана відповідачем заява, в якій зокрема, сторони погодили проценти за користуванням кредитом у розмірі 3% на місяць, свідчить про обізнаність боржника щодо умов кредитування саме в частині базової відсоткової ставки та узгодження з ним цих умов, а відтак становлять у своїй сукупності кредитний договір, який в даній частині підлягає виконанню. Саме з цієї ставки слід виходити при нарахуванні відсотків за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції щодо відмови у стягненні відсотків за користування кредитом скасуванню.

Встановивши наявність кредитних правовідносин між сторонами та наявність заборгованості перед позивачем, колегія суддів вважає, що заявлені АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги в частині стягнення відсотків підлягають задоволенню частково.

Визначаючи розмір заборгованості за процентами за користування кредитом колегія суддів не погоджується з нарахованим позивачем розміром заборгованості в цій частині, а саме за заявлений період з 19.02.2010р. по 31.05.2018р. в розмірі 133269,96 грн., та виходить з наступного.

Так з копії заяви позичальника від 19.02.2010р. вбачається, що базова відсоткова ставка за договором на момент його підписання складає 3% на місяць (36% на рік). Відповідач погодив даний розмір процентної ставки за договором своїм підписом (а.с.10 зв.бік).

Оскільки даний розмір заборгованості за процентами за користування кредитом суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді, а саме базова ставка за процентами за користування кредитними коштами, зазначена у довідці становить 3% на місяць, проте із розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались відсотки як у передбаченому розмірі, так і зменшувались і збільшувались в певний період часу дії договору, то вимоги про стягнення заборгованості за процентами підлягають частковому задоволенню, виходячи з базової процентної ставки вказаної в анкеті позичальника в розмірі 3% на місяць та в межах періоду де ставка була збільшена. Суд вважає, що в період коли ставка була зменшена банком до 2,5% та 2,9% заборгованість корегуванню в більшу сторону не підлягає, оскільки обтяжує положення слабкої сторони - боржника.

Розраховуючи розмір заборгованості за відсотками колегія суддів виходить також з того, що згідно довідки позивача боржнику ОСОБА_1 було видано наступні кредитні картки (а.с.67, 121 зв.бік):

- 19.02.2010р. картка № НОМЕР_1 терміном дії до 30.06.2013р.

- 28.10.2010р. картка № НОМЕР_2 терміном дії до 30.09.2014р.

- 04.07.2013р. картка № НОМЕР_3 терміном дії до 29.02.2016р.

- 04.07.2013р. картка № НОМЕР_4 терміном дії до 31.05.2017р.

Окрім даної довідки (а.с.67) на підтвердження видачі відповідачу всіх вище наведених банківських карт інших доказів позивачем суду не надано.

Фактично доказами, що містяться в матеріалах справи, підтверджено видача карток № НОМЕР_1 (вказана в анкеті позичальника а.с.10) та № НОМЕР_3 , підтверджено наданою банком випискою за рахунком (а.с.59-65).

Видача карток № НОМЕР_2 з терміном дії до 30.09.2014р. та № НОМЕР_4 з терміном дії до 31.05.2017р. належними доками не підтверджена.

Таким чином колегія суддів, враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 19 березня 2014 року у аналогічній справі № 6-14цс14, згідно якого правила користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, визначають, що картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, вважає кінцевий термін нарахування відсотків за спірним кредитним договором є 29.02.2016р. закінчення терміну дії картки № НОМЕР_3 .

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 686/6697/16-ц.

Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем, відсотки за користування кредитом до 30.12.2012 року нараховувались по ставці 3% на місяць. Станом на вказану дату заборгованість відповідача по відсоткам становила 83,41 грн. (а.с.7).

В період з 01.01.2013 року по 31.08.2014 року заборгованість за відсотками виходячи зі ставки 2,5% складала 849,42грн. (а.с.7 зв.бік).

Починаючи з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року заборгованість за відсотками виходячи зі ставки 2,9% складала 4979,53грн. (а.с.7 зв.бік).

З 01.04.2015 року банк в односторонньому порядку збільшив базову відсоткову ставку за кредитом до 3,6% на місяць (а.с.8).

Враховую кінцеву дату строку дії картки № НОМЕР_3 29.02.2016 року розраховується заборгованість по відсоткам за наступним розрахунком:

2585,65 грн. (заборгованість за тілом кредиту станом на 01.04.2015р.) * 3% (відсоткова ставка в місяць) = 77,57 грн./міс;

77,57 грн./міс. * 11 міс. (період дії збільшеної ставки 3,6% починаючи з 01.04.2015р. по кінцевий строк дії картки 29.02.2016р.) = 853,27 грн.

Таким чином заборгованість за відсотками в межах заявленого періоду починаючи з 19.02.2010р. по 29.02.2016р. складає:

83,41 + 849,42 + 4979,53 + 853,27 = 6765,63 грн.

Саме така сума заборгованості за відсотками підлягає стягненню з відповідача на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до положень ст.376 ЦПК України в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6765,63 грн.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, судові витрати сплачені у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, то розмір сплаченого при зверненні до суду першої інстанції судового збору в сумі 2102 грн. підлягає стягненню з відповідача пропорційно (7,5%) задоволеним вимогам, а саме в розмірі 157,65 грн.

Апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений позивачем судовий збір у сумі 3153 грн. за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача також пропорційно (5,0%) в розмірі 157,65 грн.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає 136804,84 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2020 року задовольнити частково.

Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2020 року по цивільній справі № 233/482/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та розподілу судових витрат скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (юридична адреса: м.Київ, вул.Грушевського, буд.1д; ) заборгованість за процентами за користування кредитом за договором №б/н від 19 лютого 2010 року, що виникла за період з 19 лютого 2010 року по 31 травня 2018 року, в сумі 6765 (шість тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн. 63 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на відшкодування витрат по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи судом першої і апеляційної інстанцій в розмірі 315 (триста п`ятнадцять ) грн. 30 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.

Судді: