Номер провадження: 22-ц/813/4109/20
Номер справи місцевого суду: 522/2562/18
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який є законним представником ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , який є законним представником ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю „УВГП-СИСТЕМА, Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, треті особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси про визнання особи такою, що має право проживання у житловому будинку

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року, ОСОБА_1 , який є законним представником ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ТОВ „УВГП-СИСТЕМА, Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, треті особи: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, в якому просив суд зобов`язати відповідачів провести відселення неповнолітнього ОСОБА_2 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним наданням ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його законний представник - ОСОБА_1 іншого рівнозначного житла у м. Одеса та стягнути з відповідачів судовий збір на користь позивача.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , який є законним представником ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю „УВГП-СИСТЕМА, Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, треті особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси про визнання особи такою, що має право проживання у житловому будинку - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , який є законним представником ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ „УВГП-СИСТЕМА посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який є законним представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року залишити в силі (а.с.185-188, 200).

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили.

До суду апеляційної інстанції з`явився представник позивача ОСОБА_3 та представник ТОВ „УВГП-СИСТЕМА Побережний В.В., інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Також 12.03.2020 року від представника Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси на адресу суду надійшло клопотання, у якому представник просить розглядати справу без їх участі та в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 який є законним представником ОСОБА_2 відмовити, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України є правокористувачем та замовником будівництва земельної ділянки кадастровий номер :44:001:0057 за адресою: АДРЕСА_2 ) яка знаходиться у державній власності.

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.03.2018 року, жодного гуртожитку та жодної житлової будівлі за адресою: АДРЕСА_3 не зареєстровано.

09.09.2016 р. проведена реєстрація земельної ділянки кадастровий номер: :44:001:0057 за адресою: АДРЕСА_4 ) за Державою (а.с. 47 50).

Всі будівлі, які знаходяться на території військового містечка № НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ), по АДРЕСА_3 , в тому числі будівля № 9, яку займає ОСОБА_1 разом із своєю сім`єю, включаючи ОСОБА_2 , є військовим майном, що належать державі в особі Міністерства оборони Україні та обліковуються в Квартирно-експлуатаційному відділі м. Одеси.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його батьками є батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_4 (а.с. 12).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 батько ОСОБА_2 , згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 01.07.2013 року, не має права користування двома приміщеннями площею 33,75 кв.м. адміністративної будівлі № 9 військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , тому його син ОСОБА_2 2011 року народження, також не має право на вказане приміщення, оскільки його право є похідним від права його батька ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно ст.ст. 1, 2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює управління військовим майном.

Згідно ст.ст. 3, 4 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України майно, з моменту надходження до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна та обліковується у органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 14 Закону України „Про Збройні Сили України майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю та належить їм на праві оперативного управління. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

Судовим розглядом справи встановлено, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05.03.2012 року було виселено ОСОБА_5 , ОСОБА_1 з двох приміщень загальною площею 33,75 кв.м. адміністративної будівлі № 9 військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 82 83).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.07.2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково та рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05.03.2012 року змінено, викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: «Зобов`язати ОСОБА_5 , ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні Міністерству оборони України та Квартирно-експлуатаційному відділу м. Одеси права користування та розпорядження двома приміщеннями площею 33,75 кв.м. адміністративної будівлі № 9 військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , шляхом звільнення цього приміщення.

При цьому, як вбачається з мотивувальної частини вказаного рішення суду судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в період проходження військової служби ОСОБА_5 разом з сім`єю ( дружина та син), у зв`язку з відсутністю в нього постійного житла в м. Одесі, було надано для тимчасового проживання два приміщення загальною площею 33,75 кв.м. адміністративної будівлі № 9 військового містечка № НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 .

Згідно витягу з протоколу № 2 засідання житлової комісії штабу та управління Південного оперативного командування від 19.01.2005 року ОСОБА_5 був забезпечений житлом за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України (на склад сім`ї - він, дружина, син), а саме 3-х кімнатною квартирою в АДРЕСА_5 .

Відповідача ОСОБА_5 знято з реєстраційного обліку зі спірного приміщення 21.04.2006 року та зареєстровано 05.05.2006р. за адресою: АДРЕСА_5 . Однак спірне приміщення відповідачі ОСОБА_5 та його син ОСОБА_1 не звільнили. Військовослужбовцями вони не являються.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що приміщення, яке займають відповідачі не є гуртожитком, не зареєстровані у виконкомі як гуртожиток, займають дане приміщення без правових підстав, власник будівлі № 9 - Міністерство оборони України має право вимагати на підставі ст.391 ЦК України усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування приміщенням (а.с. 84 85).

З матеріалів справи також вбачається, що 11.07.2014 року незважаючи на рішення судів про виселення ОСОБА_1 , останній здійснив реєстрацію місця проживання свого сина ОСОБА_2 2011 року народженні за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до списку мешканців, які проживають в будівлях, що використовуються для тимчасового проживання на території військового містечка № НОМЕР_1 Одеського гарнізону по КЕВ м.Одеси станом на 01.03.2017 р. ОСОБА_5 в черзі на забезпечення житлом не перебуває, ордер йому не надавався, був заселений командуванням в/ч НОМЕР_2 , та отримав квартиру від МОУ та звільнений з лав ЗСУ.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що оскільки ОСОБА_1 батько ОСОБА_2 , згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 01.07.2013 року, не має права користування двома приміщеннями площею 33,75 кв.м. адміністративної будівлі № 9 військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , тому його син ОСОБА_2 2011 року народження, також не має право на вказане приміщення, оскільки його право є похідним від права його батька ОСОБА_1 .

У доводах апеляційної скарги, апелянт зазначає, що будівля АДРЕСА_3 набула статусу житлової на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.09.2013 року.

Однак апеляцій суд критично відноситься до вказаних доводів, оскільки як вбачається з матеріалів справи, а саме як встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.07.2013 року, будівля АДРЕСА_6 не є гуртожитком, а статус цієї будівлі казарма, що підтверджено генеральним планом військового містечка та експлікацією і індивідуальною картою обліку будівлі, а тому посилання апелянта на вищевказане рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.09.2013 року є безпідставним, з огляду на те, що вказаним рішенням змінено статус гуртожитку на статус казарма.

Більш того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.03.2018 року, жодного гуртожитку чи житлової будівлі за адресою: АДРЕСА_3 не зареєстровано. Всі будівлі військового містечка № НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) по АДРЕСА_3 є військовим майном та обліковуються в Квартирно-експлуатаційному відділі м. Одеси (а.с. 47-50).

Відповідно до списку мешканців, які проживають в будівлях, що використовуваються для тимчасового проживання на території військового містечка № НОМЕР_1 Одеського гарнізону по КЕВ м.Одеси станом на 01.03.2017 року (а.с. 119-122), який був наданий КЕВ м.Одеси Південному УКЮ МОУ, ОСОБА_5 в черзі на забезпечення житлом не перебуває, ордер йому не видавався, був виселений командуванням в/ч НОМЕР_2 та отримав квартиру від МОУ та звільнений з лав ЗСУ.

Також з матеріалів справи вбачається, що 20.03.2017 року Приморським ВДВС м.Одеси було поновлено виконавче провадження ВП №45243429 з примусового виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 01.07.2013 року та на теперішній час триває виконавче провадження щодо зобов`язання ОСОБА_5 , ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні Міністерству оборони України та Квартирно-експлуатаційному відділу м. Одеси права користування та розпорядження двома приміщеннями площею 33,75 кв.м. адміністративної будівлі № 9 військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , шляхом звільнення цього приміщення.

Таким чином доводи апелянта щодо непорушності та захисту права власності є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 , разом із сином ОСОБА_2 , 2011 р.н. не можуть бути власником військового, державного майна та займають його незаконно.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який є законним представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , який є законним представником ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю „УВГП-СИСТЕМА, Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, треті особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси про визнання особи такою, що має право проживання у житловому будинку залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.03.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда