Справа № 136/2828/14-ц
провадження № 2/136/28/20
РІШЕННЯ

іменем України

"25" вересня 2020 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Кривенка Д.Т.,

за участю секретаря судових засідань Марчук Н.А.,

представника позивача - адвоката Гончар О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю об`єкта нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач) про визнання спільною сумісною власністю об`єкта нерухомого майна та визнання права власності на Ѕ його частки за кожною із сторін.

Підставність вимог позивач обґрунтовує тим, що з 10.08.1999 вона проживала разом однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, а з 27.12.2001 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 01.12.2011 рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області. У період спільного проживання ними було придбано квартиру за АДРЕСА_1 , за договором купівлі продажу, внаслідок їх спільної праці як членів сім`ї, ціна нерухомості була визначена у договорі в розмірі 12220 гривень 00 копійок, частину яких було оплачено відповідачем, а решту вони виплачували спільно.

Ураховуючи те, що вказана квартира є об`єктом їх спільної сумісної власності, оскільки майно придбане внаслідок їх спільної праці та спільних трудових зусиль, позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю об`єкт нерухомого майна та визнати право власності на Ѕ частку квартири за АДРЕСА_2 за кожною із сторін.

02.05.2019 представником позивача подана уточнена позовна заява, відповідно до якої він просив суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру за АДРЕСА_1 .

Відповідачем було подано відзив, відповідно до якого він просив суд відмовити в задоволенні позову, аргументуючи свою позицію тим, що вимоги позивача в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 10.10.1999 по 27.12.2001 не ґрунтуються на нормах законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, зокрема КпШС. Крім того, норми ст. 22, 28, 29 КпШС України не застосовувались до спорів про поділ майна осіб, які проживали спільно але не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою в період з 08.07.1944 до 01.01.2004. За таких обставин спірна квартира не може бути визнана судом об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим, вказаний об`єкт нерухомого майна не може бути визнаний спільною сумісною власністю членів сім`ї чи громадян внаслідок спільної праці, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів придбання квартири внаслідок їх спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, наявності домовленостей; не доведено розміру внеску позивача в придбання майна для визначення частки.

08.04.2019 ухвалою суду було вирішено розгляд цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 23.09.2019 суд вирішив прийняти до розгляду заяву представника позивача про зменшення розміру позовних вимог. Перейти до розгляду цивільної справи за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання у даній справі з повідомленням (викликом) сторін.

31.10.2019 судом постановлено ухвалу, якою закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові, просив суд позов задовольнити.

Відповідач та його представнику, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про поважність причин своєї неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не направили.

За таких обставин, суд визнає неявку відповідача та його представника неповажною, відтак не вбачає правових підстав, передбачених ст..223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи, тому проводить розгляд справи в даному судовому засіданні.

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, суд встановив, що ОСОБА_2 являється власником трьохкімнатної квартири за АДРЕСА_3 , на підставі Договору купівлі продажу квартири від 09.08.2001, який був посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №117 (а.с.5). Вартість квартири визначена в розмірі 12 220, 00 грн., які сплачено покупцем до підписання вказаного договору.

Відповідно до розпорядження №81-01.7 від 30.12.2015 Іллінецької міської ради Вінницької області (а.с.30), вулицю Карла Маркса в м. Іллінці було вирішено перейменувати на вулицю Європейська.

Судом встановлено, що сторони цього спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.12.2001, який було розірвано рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 01.12.2011 (а.с.4).

Встановлені судом обставини сторонами визнавались.

Позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру за АДРЕСА_1 , вказуючи, що вони проживали з 10.08.1999 до 27.12.2001 спільно із відповідачем однією сім`єю без укладення шлюбу.

Суд враховує, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01.01..2004 таких положень не містив, тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01.01.2004.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (стаття 13 ЦПК України).

Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

На підтвердження позовних вимог про визнання права власності на частину спірної квартири позивач не надала жодних належних та допустимих доказів, в розумінні приписів ЦПК України щодо факту спільного проживання їх із відповідачем, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці, яка частка в такому майні відповідно до розміру фактичного внеску кожного із сторін та яка була внесена особисто позивачем у придбання (набуття) майна, наявність чи відсутність домовленостей між сторонами щодо створення спільної сумісної власності.

У той же час надані позивачем докази додані до позову, зокрема індивідуальна картка вагітної (породіллі), у якій зазначено прізвища, ім`я та по батькові батька вагітної та адресу проживання вагітної не підтверджують вказаних обставин та не стосуються предмету доказування.

Зважаючи на вищевикладене, дослідивши всі зібрані докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Вирішуючи питання судових витрат суд керується Главою 8 ЦПК України, а оскільки в задоволенні позову відмовлено, сувд відносить судові витрати на рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст..12, 13, 81, 141, 263-263 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) про визнання спільною сумісною власністю об`єкта нерухомого майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 02.10.2020.

Суддя Д.Т. Кривенко