22-ц/804/911/20
242/3981/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/3981/19

Номер провадження 22-ц/804/911/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Сікора М.М.

сторони :

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 листопада 2019 року, у складі судді Владимирської І.М.,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов вмотивовано тим, що 20 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, на підставі якої позивач надав відповідачу кредит у розмірі 2500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, проте, умови кредитного договору відповідач належним чином не виконувала і, станом на 30 квітня 2019 року, виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 24 247,79 грн, з яких: 1025,01 грн заборгованість за кредитом; 20 891,93 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 700 грн заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн штраф (фіксована частина); 1130,85 грн штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 24247,79 грн, а також 1921 грн судових витрат по оплаті судового збору.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 20 листопада 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 1025,01 грн та судовий збір у розмірі 81,26 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що суд безпідставно відмовив у стягненні з відповідача заборгованості по процентам.

В решті частини судове рішення не оскаржується.

Дотримуючись принципу диспозитивності, у разі подання апеляційної скарги на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду першої інстанції ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належними чином; клопотання про відкладення розгляду справи не подали.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 20 вересня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договорів, згідно із умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 2500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з договором про надання банківських послуг до його укладення, примірник договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту.

Відповідно із доданого до позовної заяви розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за договором б/н від 20 вересня 2010 року, станом на 30 квітня 2019 року, становить 24 247,79 грн, з яких: 1025,01 грн заборгованість за кредитом; 20 891,93 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 700 грн заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн штраф (фіксована частина); 1130,85 грн штраф (процентна складова).

Відмовляючи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові про стягнення заборгованості по процентам, суд першої інстанції зазначив, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг та за відсутності підпису відповідача у Тарифах банку, а також відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, суд не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам в розмірі 20 891,93 грн.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

Зі справи вбачається, що на підтвердження своїх вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам, суду першої інстанції представлена анкета-заява відповідача від 20 вересня 2010 року, в якій зазначено, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг; розрахунок заборгованості за договором без номеру від 20 вересня 2010 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 ; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з різновидами карт - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених 06 березня 2010 року (а.с.6-31).

Підставою позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначено невиконання кредитних зобов*язань відповідачем, що пов*язані із отриманням ним кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Проте, не погоджуючись з висновками суду про відмову у позові про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за кредитом отриманим 20 вересня 2010 року у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, позивач зокрема в апеляційній скарзі зазначав, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права; що відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах не свідчить про те, що ОСОБА_1 не була ознайомлена з ними і це не означає відсутності договірних правовідносин між сторонами та відсутності заборгованості; що суд першої уваги не звернув уваги на надану копію заяви від 20 вересня 2010 року, з якою вбачається, що відповідач висловив згоду про оформлення договору.

Крім того, в апеляційній скарзі позивача зазначається, що судом не враховані постанови Верховного Суду за аналогічними правовідносинами щодо наявності між сторонами договірних відносин; зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів по кредиту, чим допущено грубе порушення норм цивільного права; суд першої інстанції не мав права відмовляти у стягненні процентів по кредиту, оскільки банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув; судом допущене грубе порушення основоположних норм банківського кредитування, чим ставиться під загрозу фінансова стабільність банку.

Ці доводи колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Зміст позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказує, що банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість по відсотках за користування кредитом.

Одночасно банк вказував на те, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, що є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Однак, колегія суддів вважає, що рішення суду про відмову у позові в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам відповідає фактичним обставинам справи та представленим доказам.

За вимогами ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, ст. 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Позивач зазначав, що банк обґрунтовано нараховував ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами і, оскільки виникла заборгованість станом на 30 квітня 2019 року в розмірі 20 891,93 грн, то суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові в цій частині.

Проте, як свідчать матеріали справи і, зокрема, анкета-заява ОСОБА_1 , в заяві маються відмітки про те, що заявник бажала оформити на своє ім`я платіжні картки «Універсальна», «Пенсійна картка», «Сберкнижка (депозит)».

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що позивач повинен був довести в установленому законом порядку не тільки сам факт укладення кредитного договору, а також і узгоджені між сторонами умови цього договору, вид картки, яку отримала відповідач та умови договору в частині виконання, втому числі оплаті процентів, їх розміру та порядку сплати.

Між тим, у справі відсутні докази того, що під час підписання анкети-заяви відповідач ОСОБА_1 була ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг і що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

За відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, а також домовленості сторін у анкеті-заяві про сплату процентів за користування кредитом, їх розміру, строків оплати тощо, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення процентів.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справ №342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Отже, при вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, в частині, що переглядається в апеляційному порядку, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Загальними засадами (принципами) судочинства, крім іншого, є верховенство права, рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін, диспозитивність та пропорційність(ст.2 ЦПК України).

Крім того, колегія враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані Умови та Правила надання банком кредиту без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що сторони у цивільній справі перебувають у договірних відносинах, установивши, що позивачем не надано доказів для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові в цій частині.

Отже, за відсутності достатніх та достовірних доказів щодо умов кредитного договору в частині оплати користувачем банківських послуг процентів, суд першої інстанції, оцінивши представлені докази, дійшов правильного висновку про відмову у стягненні заборгованості по процентам в розмірі 20891,93 грн, станом на 30 квітня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував правових позицій Верховного Суду щодо наявності між сторонами договірних відносин, посилань у заяві-анкеті на згоду боржника з Умовами і правилами надання банківських послуг, які на думку позивача давали підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки цим обставинам суд першої інстанції дав належну оцінку, дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 1025,01 грн та, з наведенням відповідного аналізу, відмовив у позові про стягнення заборгованості по процентам та, керуючись загальними вимогами цивільно-процесуального законодавства.

Рішення суду в цій частині відповідає вимогам ст.ст. 81,89,263 ЦПК України.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення 20 березня 2020 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко