Справа № 486/812/20
Провадження № 2/486/416/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарі Деменко К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

12 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 120000 грн. вартості автомобіля "ЗАЗ TF698" реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позов мотивує тим, що крім іншого набула право власності в порядку спадкування на автомобілі "ЗАЗ TF698" реєстраційний номер НОМЕР_1 та "ВАЗ 2106-3" реєстраційний номер НОМЕР_2 на підставі рішення суду Южноукраїнського міського суду від 13 квітня 2020 року, справа № 486/385/19. Відповідач зазначала раніше, що після смерті батька позивача 08 травня 2016 року, вона продала автомобілі. Відповідних відомостей щодо зняття автомобілів з обліку немає, спірні автомобілі досі зареєстровані на ім`я спадкодавця, а фактично транспортні засоби продані відповідачем. Відповідач добровільно відмовляється компенсувати вартість спадкового майна. Вважає, що автомобіль "ЗАЗ TF698" реєстраційний номер НОМЕР_1 можливо продати за 120000грн. Також просить стягнути на її користь судові витрати, що

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просить стягнути з відповідача гроші за проданий автомобіль, продавати який відповідач не мала право.

Відповідач тричі в судове засідання не з`явилась, судом належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.

Представник відповідача двічі не з`явився в судове засідання, направив суду заяву з проханням відкласти розгляд справи внаслідок стану здоров`я відповідача.

Вислухавши думку позивача, дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_3 , спадкоємицею першої черги за законом після його смерті і прийняла спадщину. Дані обставини встановлені рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 квітня 2020 року у справі №486/385/19 та не оспорюються сторонами. Цим же рішенням було визнано право власності в порядку спадкування ОСОБА_1 на транспортні засоби "ЗАЗ TF698" реєстраційний номер НОМЕР_1 та "ВАЗ 2106-3" реєстраційний номер НОМЕР_2 . Рішення суду набрало законної сили 16 травня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Верховний Суд у постанові №905/1926/16 від 11 вересня 2018 року зазначив, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача вартість належного їй на праві власності автомобілю, проте посилається на статті 386, 387, 390 Цивільного кодексу України, що визначають порядок витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Южноукраїнського міського суду від 13 квітня 2020 року у справі №486/385/19 фактично роз`яснено позивачу особливості припинення дії довіреності, що була видана померлим, та можливість оспорення правочинів щодо передачі транспортних засобів без належного оформлення та державної реєстрації.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту у цілому не відповідатиме вимогам ефективності надання захисту порушеного цивільного права та матиме наслідком створення стану неврегульованості та неоднозначності стосовно права володіння та розпорядження спірним майном.

Окрім цього суд звертає увагу, що таке звернення позивача до суду передбачає подвійну вигоду для неї, а саме отримання грошової компенсації при залишенні траспортного засобу у власності позивача.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Кожна сторона, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20 березня 2019 року).

В судовому засіданні позивач не надала доказів відчуження автомобілю, не обґрунтувала суму, що на її думку підлягає стягненню з відповідача, не навела жодних розрахунків та не надала суду належних та допустимих доказів того, що транспортний засіб коштує саме 120000 грн.

Визначаючи суму компенсації, суд має обґрунтовано виходити із вартості спадкового майна, яка має бути підтверджена належними та допустимими доказами, зокрема висновками експертів (постанова Верховного Суду №2-1007/12 від 24 квітня 2019 року) або у випадку відчуження майна та неможливості встановлення його дійсної вартості підтвердженням ринкової вартості подібного за своїми якостями майна на час розгляду справи (постанова Верховного Суду №127/7029/15-ц від 03 жовтня 2018 року)

Таким чином, враховуючи відсутність обґрунтування основної майнової вимоги, ненадання належних доказів на підтвердження позовних вимог, таке формулювання, що передбачає подвійну вигоду позивача (і збереження права власності, і отримання грошової компенсації) суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 89, 264, 265, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова