Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 621/2180/17-ц

провадження № 61-4444св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 16 листопада 2018 року у складі судді Овдієнко В. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 30 січня 2019 року у складі суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

В обгрунтування позову зазначав, що з 28 жовтня 2008 року він з ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу 22 січня 2015 року ними за спільні кошти придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу. Право власності оформлено на ім`я ОСОБА_1 . Будинок є їх спільним майном.

Просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

В обгрунтування зустрічного позову зазначала, що спірне нерухоме майно дійсно придбано під час шлюбу з позивачем. Вказувала, що цей будинок не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний виключно за кошти, отримані нею від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_2 . Крім придбання нею за 57 тис. грн спірного будинку, близько 100 тис. грн, отриманих від продажу квартири, нею використані на ремонт будинку. За час їх спільного проживання та перебування в шлюбі ОСОБА_2 ніде не працював, не мав будь-якого майна та доходу окрім пенсії.

З урахуванням уточнень просила визнати будинок АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 16 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 - задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний будинок придбано у період шлюбу, він є спільною сумісною власністю подружжя, частка майна дружини та чоловіка при його поділі є рівними. Факт продажу ОСОБА_1 власної квартири не спростовує положень договору купівлі-продажу та заяви ОСОБА_2 про згоду на придбанння спірної нерухомості у спільну сумісну власність, з яких вбачається, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти подружжя.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 січня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зі змісту заяви ОСОБА_2 вбачається, що він дав згоду своїй дружині на придбання будинку та підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання вказаної нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, придбана нерухомість також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. Відомостями трудової книжки ОСОБА_2 , довідками Зміївського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області ТОВ Фірма «Посад» підтверджується наявність у ОСОБА_2 доходів, розмір яких є співмірним з вартістю спірного житлового будинку.Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що спірний будинок придбаний за кошти, отримані нею від продажу особистої квартири, безпідставні. Дійсно, згідно договору купівлі-продажу від 13 січня 2015 року ОСОБА_1 за 234 тис. грн продала належну їй до шлюбу квартиру АДРЕСА_2 . Спірний будинок придбано сторонами 22 січня 2015 року. Однак сам факт продажу квартири за 9 днів до придбання будинку не є безумовним доказом набуття будинку за ці кошти. ОСОБА_2 мав доходи, які дозволяли йому придбати будинок у спільну сумісну власність, факт покупки будинку за спільні кошти підтверджується і заявою ОСОБА_2 у нотаріуса, на яку міститься посилання в договорі купівлі-продажу будинку. При цьому у договорі купівлі-продажу будинку і сама ОСОБА_1 не зазначала, що кошти на придбання будинку є її особистою приватною власністю. За таких обставин суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірний будинок придбаний за спільні кошти подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та є їх спільною сумісною власністю подружжя.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та задовольнити її позов, у задоволенні первісного позвоу відмовити, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що сама по собі згода одного з подружжя не може бути достатнім доказом придбання спірної нерухомості за спільні кошти подружжя. У тексті договору не зазначено, що нерухомість придбано за спільні сумісні кошти подружжя, йдеться лише про згоду відповідача на придбання його дружиною спірного будинку. Будь-яких співмірних доходів та/чи заощаджень у вказаний період ОСОБА_2 не мав.Вона надала докази придбання будинку за особисті кошти - договір відчуження власної квартири.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-ІХ).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Із 28 жовтня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

22 січня 2015 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 придбано житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Згідно статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У пункті 8 договору купівлі-продажу спірного будинку від 22 січня 2015 року вказано, що покупець укладає цей договір за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 , яка виражена в його заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушною Л. М. 22 січня 2015 року за реєстровим № 137.

Згідно заяви ОСОБА_2 від 22 січня 2015 року він дав згоду своїй дружині на придбання будинку та підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання вказаної нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбана нерухомість також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними під час шлюбу.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що відомостями, які містяться у вказаному вище договорі, підтверджується, що спірне нерухоме майно придбано за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим спірний житловий будинок з надвірними будівлями є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При цьому суд дослідив доводи ОСОБА_1 щодо придбання спірної нерухомості за особисті кошти та зазначив, що договір купівлі-продажу від 15 січня 2015 року, на підставі якого вона продала належну їй квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5 за 234 тис. грн не спростовує положень договору купівлі-продажу будинку та заяви ОСОБА_2 про згоду на придбання спірної нерухомості у спільну сумісну власність, з яких вбачається, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями придбаний за спільні кошти подружжя.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, а направлені виключно на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Такі доводи оцінені судами та не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Рronina V. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняЗміївського районного суду Харківської області від 16 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко