Номер провадження: 22-ц/813/6170/20
Номер справи місцевого суду: 510/1319/19
Головуючий у першій інстанції Гончарова-Парфьонова О. О.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28 січня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору, -

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 10 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Ренійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 жовтня 2012 року між КС «Придунав`я» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 40077, згідно якого КС «Придунав`я» надала відповідачу кредит у сумі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності та цільового використання (а.с. 1-20).

28 січня 2020 року заочним рішення Ренійського районного суду Одеської області (головуючий - суддя Гончарова-Парфьонова О.О.) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору залишено без задоволення. Судові витрати у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (а.с. 47-49).

14 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами Укрпошти направила апеляційну скаргу на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28 січня 2020 року. На думку апелянта, клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Проте, за даним позовом був укладений договір цесії. Вказує на те, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо не встановлено договором або законом. Тому апелянт вважає, що суд застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню, та не мають відносин до спору. Апелянт просить переглянути рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28 січня 2020 року, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28 січня 2020 року було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції виходив з того, що договір відступлення права вимоги від 29 червня 2019 року, укладений між КС «Придунав`я» та позивачем ОСОБА_1 не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язаннях відповідача перед КС «Придунав`я» за кредитним договором № 40077 від 12.10.2012 року, оскільки у зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитного договору, кредитором може бути лише спеціальний суб`єкт - банк або інша фінансова установа. Також суд першої інстанції зазначає, що позивачем не було надано жодних доказів факту отримання відповідачем повідомлення про уступку вимоги. Окрім цього, у даному випадку надання кредитних коштів здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів кредитної спілки, а тому такі зобов`язання тісно пов`язані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається. Отже скільки, відповідно вимог чинного законодавства України, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, то відступлення права вимоги КС «Придунав`я» не спричиняє правових наслідків.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції посилався на правову позицію та норми ЦК, що стосуються договору факторингу. А саме, положення ст. 1077 ЦК України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

На думку скаржника, у спірних правовідносинах суду необхідно біло застосовувати положення ст. 512 ЦК України.

Суд першої інстанції було встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 12 жовтня 2012 року між КС «Придунав`я» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 40077, згідно якого КС «Придунав`я» надала відповідачу кредит у сумі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності та цільового використання (п. п. 3.1, 3.3 кредитного договору) (а.с.3-4зворот). Відповідач взяла на себе зобов`язання погашати кредит та відсотки вчасно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

КС «Придунав`я», відповідно до кредитного договору свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів ОСОБА_2 виконала в повному обсязі (а.с.6). Однак, ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором не виконала, не надала своєчасно КС «Придунав`я» кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у неї виникла заборгованість, яка станом на 29 червня 2019 року становила 29 373 (двадцять дев`ять тисяч триста сімдесят три) грн. 89 коп.

29 червня 2019 року між КС «Придунав`я» та ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права вимоги (договір Цесії), згідно якого цедент в порядку та на умовах, визначених цим договором передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за кредитним договором №40077 від 12 жовтня 2012 року, укладеного між цедентом та ОСОБА_2 (а.с.17-17 зворот).

Надалі приймаючи рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано застосовував норми ст.ст. 509, 510, 514, 1054 ЦК України та п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції взагалі не посилався на положення ст. 1077 ЦК України.

Так відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні, саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З положень ст.1054 ЦК України вбачається, що кредитодавцями в кредитних правовідносинах можуть бути банк або інша фінансова установа і цей перелік є вичерпним.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

На підставі вищевикладеного, оскільки фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ, а, отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір відступлення права вимоги від 29 червня 2019 року, укладений між КС «Придунав`я» та позивачем ОСОБА_1 не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язаннях відповідача перед КС «Придунав`я» за кредитним договором № 40077 від 12.10.2012 року.

Таким чином, посилання скаржника на застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що не підлягають застосуванню хибними та не відповідають змісту оскаржуваного судового рішення. Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, положення діючого цивільного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

28.09.2020 року м. Одеса