МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 483/1694/19
Провадження № 22-ц/812/520/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Шевиріної Т.Д., в приміщенні того ж суду о 16 год. 33 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому зазначив, що 01 листопада 1997 року уклав шлюб з ОСОБА_3 . У період шлюбу позивач і відповідачка весною 1999 року отримали однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

04 травня 2005 року зазначена квартира була приватизована. Тобто квартира стала їх спільною сумісною власністю. В свідоцтві на право власності на нерухоме майно, вищевказана квартира була зареєстрована на відповідачку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 04.05.2005 р., на підставі рішення виконкому Козирської сільської ради, серія ЯЯЯ №197104. Зазначив, що міг зареєструвати квартиру і на себе, але вони вирішили, що різниці не має і хай буде так, як є.

В кінці листопада 2015 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Очаківського міськрайонного суду. До подачі відповідачкою позовної заяви до Очаківського міськрайонного суду про визнання позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням (справа № 483/542/19 від 06 серпня 2019 р.) позивач не підозрював, що йому не віддадуть половину квартири та порушать його право на частку у квартирі.

Дізнавшись про цю справу, ОСОБА_1 одразу звернувся до суду з даним позовом. Враховуючи, що однокімнатна квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , є неподільною, просив надати йому право бути її власником, або надати йому право мешкати в ній до повної компенсації йому за її частку з боку відповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що посилання в рішенні суду, що відповідачка отримала квартиру, як вихователь дитячого садка та працівник колективного господарства «Ольшанців», та приватизувала її на підставі заяви не відповідають дійсності. Зазначив, що на весні 1998 року в Козирській сільській раді позивачу та відповідачці по справі запропонували придбати однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , але для цього вони повинні були сплатити мешканцю цієї квартири ОСОБА_4 суму 1500 грн. Після наданої суми ОСОБА_4 написала розписку про отримання грошової суми, яку вони завірили в присутності свідків в Козирській сільській раді. І тільки після цього, вони як подружжя, отримали цю однокімнатну квартиру. Крім того, апелянт зазначає, що на час приватизації квартири він був призваний військкоматом до ВСУ і приймав участь в АТО, проте сторони знаходились у шлюбі і квартира була у їх спільній сумісній власності, разом виховували доньку та були пов`язані спільним побутом, а тому посилання на те, що відповідачка сама несла витрати на оформлення права власності на квартиру також не відповідають дійсності. Посилається, що відповідачка в квартирі не живе, а він не може потрапити до неї, оскільки відповідачка поміняла замки, але в квартирі знаходяться особисті речі, які були придбані в період шлюбу і які належать до спільної сумісної власності (меблі, холодильник, тощо).

Відповідачки звернулася до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що не згодна з апеляційною скаргою та просить залишити рішення суду без змін, з наступних підстав. По-перше, визначена позивачем ціна позову не обґрунтована жодним доказом та є надто завищеною. Також позивачем не надано суду ніяких доказів, які б свідчили, що квартира АДРЕСА_2 належить йому на праві спільної сумісної власності. Вимагаючи поділу квартири, позивач не вказує, на яку частку він претендує. Також відповідачка зазначає, що апелянт вводить суд в оману, що під час приватизації квартири він нібито находився в АТО і нічого не знав, оскільки зазначена квартира була приватизована, як зазначено у свідоцтві на право власності на нерухоме майно, 14.06.2005 року, а військові дії на сході України розпочалися у квітні 2014 року. Квартира належала громаді Козирської сільської ради і була надана в користування за її заявою, а в подальшому приватизована нею одноосібно. Заперечує факт сплати ОСОБА_4 коштів. З дочкою позивач не спілкується, ухиляється від сплати аліментів. Просить застосувати строк позовної давності.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідачка не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено і це не заперечується сторонами, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1997 по 2015 рік.

04 травня 2005 року відповідачці рішенням виконавчого комітету Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 46 надано дозвіл на виготовлення технічного паспорту та оформлення документів на право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 червня 2005 року квартира АДРЕСА_2 належить відповідачці на підставі рішення виконкому Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 46 від 04 травня 2005 року.

Факт передачі спірної квартири у приватну власність відповідачці підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7510021 від 14 червня 2005 року.

З оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи вбачається, що квартира загальною площею 37,3 кв. м., житловою 19, 8 кв.м є однокімнатною. Витрати з оформлення права власності несла ОСОБА_3 , що підтверджується квитанціями №34 від 16 червня 2005 року на оплату послуг МБТІ та №11 від 16 червня 2005 року оплата за отримання витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Під час судового розгляду позивач пояснив, що про приватизацію квартири дружиною він дізнався через три місяці після рішення виконкому, приблизно восени 2005 року. Рішення щодо приватизації він не оскаржував.

Проаналізувавши зазначені обставини у їх сукупності, та керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 70,71 СК України, статей 13 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 р., Законом України «Про внесення зміни до ст. 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 р., Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 р., суд дійшов висновку, що позивач не надав доказів того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відповідачка надала докази, що квартира була приватизована нею і є її приватною власністю, а тому спірна квартира не підлягає поділу, тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення.

Висновок суду щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог відповідає обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення суду.

Так, ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Приписами статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За змістом ч. 4 вказаної статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Отже, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України.

Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Крім того, відповідно до частини третьої ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. А відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 24 даної постанови Пленуму до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Крім того, суд згідно положень ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Аналіз змісту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, свідчить про те, що він просив розділити майно подружжя ( спірну квартиру) шляхом сплати йому грошової компенсації за частину в однокімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка була приватизована в період шлюбу сторін.

Тобто, позивачем було визначений предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачки), а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.

В суді апеляційної інстанції позивач та його представник підтвердили, що позов заявлено саме про розподіл майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_2 , шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача вартості Ѕ частини цієї квартири.

Як убачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1997 по 2015 рік.

Спірна квартира була отримана відповідачкою у користування в 1999р. Після чого сторони були зареєстровані в даній квартирі.

04 травня 2005 року відповідачці рішенням виконавчого комітету Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 46 було надано дозвіл на виготовлення технічного паспорту та оформлення документів на право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 червня 2005 року квартира АДРЕСА_2 належить відповідачці на підставі рішення виконкому Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 46 від 04 травня 2005 року. Право власності відповідачки на зазначену квартиру підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7510021 від 14 червня 2005 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачкою набуто право власності на спірну квартиру внаслідок її приватизації.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 57 СК України житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Відповідно до ст. ст. 1,3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема, квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму.

За змістом наведених правових норм, власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд правильно також керувався Законом України «Про внесення зміни до ст. 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 р. № 2913 VI, який набрав чинності 8 лютого 2011 року і яким вказану правову норму було доповнено ч. 5, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, а також Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012р., який набрав чинності з 13 червня 2012 р., і яким ч. 5 ст. 61 СК України було виключено, натомість ч. 1 ст. 57 СК України було доповнено п. 4, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

З урахуванням зазначених норм права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише у період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації і при приватизації житла одним з подружжя другий з подружжя не набував автоматично прав щодо цього майна з усіма відповідними наслідками.

Матеріали справи свідчать про те, що приватизація спірної квартири відбулася в 2005р.

Як пояснили в суді апеляційної інстанції позивач та його представник, позивачем приватизація спірної квартири тільки особисто відповідачкою не оспорювалася і матеріали справи не містять доказів з цього приводу.

Тому, виходячи з наданих сторонами доказів, суд в межах заявлених у даній справі у встановленому законом порядку позовних вимог, правильно дійшов висновку про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає розподілу між сторонами у порядку розподілу майна подружжя, зокрема, і шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації 1/2 ч. вартості спірної квартири.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом не було надано правової оцінки його ствердженням про те, що навесні 1998 року в Козирській сільській раді сторонам у справі було запропоновано придбати однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 шляхом сплати мешканцю цієї квартири ОСОБА_4 1500 грн., що після отримання від них коштів, які були їх спільною сумісною власністю, ОСОБА_4 написала розписку про отримання грошової суми, яку вони завірили в присутності свідків в Козирській сільській раді, і тільки після цього, вони як подружжя, отримали спірну однокімнатну квартиру, що свідчить про придбання квартири за спільні сумісні кошти в період шлюбу у спільну сумісну власність, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом у справі.

Відповідачка заперечує в категоричній формі як те, що такий факт взагалі мав місце, так і наявність у неї доказів на підтвердження цього факту. Пояснення позивача у справі з цього приводу, які отримані не за правилами допиту його у якості свідка, не є належним доказом у справі.

Згідно положень ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив докази у справі щодо отримання спірної квартири у 1998р. та сплати коштів ОСОБА_4 , які не були надані суду позивачем і які він не просив витребувати у відповідачки під час розгляду справи в суді першої інстанції, з урахуванням предмету спору у даній справі, не є підставою для скасування рішення суду.

При цьому колегія суддів враховує, що власність на спірну квартиру вперше була отримана саме шляхом її приватизації, до цього вона не перебувала у будь- кого в приватній власності.

Не відповідають дійсності також доводи апеляційної скарги про те, що в період приватизації квартири позивач був призваний військкоматом до ВСУ і приймав участь в АТО, оскільки квартира була приватизована в 2005р., а військові дії на сході України розпочалися у квітні 2014 року.

Не має правового значення з урахуванням заявлених позовних вимог у даній справі, також те, за які кошти були сплачені витрати на оформлення права власності на квартиру шляхом її приватизації.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, хто фактично на даний час проживає в спірній квартирі, чи поміняні замки в ній, чи має позивач вільний доступ до цієї квартири, чи проживає він в ній, чи знаходяться в квартирі його особисті речі та чи сплачує він комунальні послуги, оскільки дані обставини не впливають на правильність прийнятого судом рішення у даній справі в межах заявлених позовних вимог, а будуть предметом дослідження у іншій справі на позовом відповідачки до позивача про визнання його таким, що втратив право користування у спірній квартирі, яка знаходиться на розгляді в суді.

Враховує колегія суддів також те, що вимог про вселення в дану квартиру позивачем у даній справі заявлено не було.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють доводи позовної заяви та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року