Єдиний унікальний номер 226/1942/19
Номер провадження 22-ц/804/829/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мірути О.А.,

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» по цивільній справі № 226/1942/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 28 листопада 2019 року у складі судді Редько Ж.Є., повий текст рішення виготовлений 02 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до укладеного договору б/н від 10.08.2012 відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та Банком договір. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором за станом на 31.05.2019 заборгованість за кредитом склала 9509 грн 46 коп., заборгованість за процентами за користуванням кредитом - 393048 грн 54 коп., заборгованість за пенею та комісією - 1700 грн. 21 коп., а всього 404258 грн 00 коп. Банк на свій розсуд просить стягнути на свою користь з відповідача наступні суми: заборгованість за кредитом - 9509 грн. 46 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 113769 грн. 49 коп. та понесені ним судові витрати у сумі 1921 грн. судового збору.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 28 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме зміст цих Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, що саме з ними він ознайомився і погодився, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим Банком з часу виникнення спірних правовідносин (10.08.2012) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, підтвердження про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг не надані, а в заявах домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами відсутня, надані Банком Витяг з Тарифів та Умови і правила надання банківських послуг в ПриватБанку судом не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 і має бути застосована і у цій справі, виходячи з тотожності правовідносин сторін. Відтак відсутні підстави вважати, що при укладенні договору Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк.

Отже, з огляду на встановлені обставини, приведені правові нормі та правові висновки, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором кредиту не має, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 113769 грн 49 коп. є такими, що не підлягають задоволенню.

За розрахунком Банку заборгованість за кредитом, тобто за фактично отриманими відповідачем коштами, за станом на 31.05.2019 року складає 9509 грн. 46 коп.

Щодо права позивача на повернення цієї суми суд приходить до висновку, що відповідно до наданого АТ «Приватбанк» розрахунку заборгованості відповідачем вже було повернуто Банку більшу частину фактично одержаної суми.

Так, зі здійснених відповідачем за період з 10.08.2012 по 31.05.2019 виплат на погашення кредитної заборгованості частина грошових коштів у загальній сумі 7660 грн 94 коп. пішла на погашення відсотків. Таким чином, заборгованість за кредитом складає: 1848 грн 52 коп. (9509 грн 46 коп. - 7660 грн 94 коп.).

Між тим, дана сума також не може бути стягнута з відповідача, оскільки останній звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, яка підлягає задоволенню.

Згідно із договором відповідачу відкрито картковий рахунок, встановлений кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту, який може використовуватися повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею в межах строку дії картки.

Тобто, це не є загально прийнятий кредитний договір, відповідно до умов якого повернення кредитних коштів визначені періодичними щомісячними платежами.

Оскільки дія картки закінчилась у березні 2016 року, а позов подано у червні 2019 року, трирічний строк позовної давності, про застосування якого просить відповідач та його представник, на момент звернення до суду щодо основної вимоги (тіла кредиту) закінчився.

На підставі вищевикладеного суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду позивач АТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зробив помилкові висновки про відсутність підсав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права. Звертають увагу у своїх доводах апеляційеноїскарги, що мотиви з яких виходив суд є суперечливими між собою та взаємовиключаючими для відмови у задоволенні позову банку. Зокрема, застосування строку позовної давності протирічить самій постанові ВП Вс від 03.07.2019 року. на яку здійснено посилання судом. Якщо суд виходив саме з таких висновків, а встановлення кредитних правовідносин з визначеним порядком користування карткою іфакту її отримання з визначеним порядком користування карткою іфакту її отримання з взначеним строком дії також не могло мати місця для застосування строку позовної дав6ості переривання якого мало місце шляхом останнього зарахувавання гршових коштів на карту, що було здійснено 20.08.2016 року в сумі 600,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд порушив норму матеріального права, зокрема статті 1054 ЦК України, яка передбачає, що за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Отже, кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

На думку АТ КБ «ПриватБанк» суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачем банківських послуг, які розміщшують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки. Одначасному врахуванню інтересів обох сторін кредитних правовідносин приділяється особлива увага країнами - членами Європейського Союзу.

Суд першої інстанції у своєму рішенні щодо наведених підстав уу задоволенні позову взяв до увани аргументи відповідача тане спростував належнимм/и допустимиим доказами власне волевиявлення відповідача згідно змісту заяви, що вказує на відсутність заперечень щодо заявлених вимог і не врахування судом основних засад судочинства щодо змагальності саме сторін по справі за обставинамифактичногшо отримання кредиту та договору.

Отже, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору. Не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Судм допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно ст. ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідачем надано суду відзив на апеляційну скаргу. В якому зазначено, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволеня, а рішення суду - без змін. Звертає увагу, що позивачем було пропущено строк позовної давності та не надано взагалі будь-яких відомостей про строки дії картки. В нього на теперішній час наявна картка, в якій зазначено строк дії, який закінчився в березні 2016 року. Вважа, що оскльки дія картки закінчилася у березні 2016 року, а позов подано у червні 2019 року, то трирічний строк позовної давності сплинув повністю. Додає, що з наданими до суду Умовами та правилами його не було ознайомлено. Умови та правила, які надані до суду, підписані лише головою правління Банку Дубілет О.В . В Умовах не зазначена дата їх прийняття. Відсутня інформація, з якого та по який час діяли положеня Умов у тому варіанті, який наданий суду, а також, що ці умови стосуються саме кредиту, наданого йому. При отриманні ним кредитної картки представник Банку з вказаними умовами його не ознайомив, до підписаної ним заяви про видачу кредитної картки Умови не надав. Умови і Правила надання банківських послуг не містять його підпису як позичальника, а відтак ці Умови та Правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Також додає, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета - заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

10.08.2012 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, наслідком чого стало отримання ним платіжної кредитної карти «Універсальна» із встановленням кредитного ліміту у розмірі 10000,00 грн., відповідачем використовувалися кредитні кошти, що не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 згідно кредитному договору б/н від 10.08.2012 року отримав картку № НОМЕР_1 , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 03/2016.

З розрахунку заборгованості за вказаним договором, відкритого ОСОБА_1 у зв`язку з отриманням кредитного ліміту на платіжну карту, за період з 10.08.2012 року по 31.05.2019 року вбачається, що останнє зарахування грошових коштів на карту відповідачем було здійснено 20.08.2016 року погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 600,00 грн.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції послався на те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як вбачається із частини 1 статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10.08.2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається із довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» термін дії картки - березень 2016 року (а.с. 98).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 10.08.2012 року вбачається, що останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором на карту відповідачем було здійснено 20.08.2016 року в сумі 600,00 грн. (а.с.6).

З позовом банк звернувся у 01 липня 2019 року.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або суми санкцій».

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що: «Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Апеляційний суд встановив, що боржник ОСОБА_1 здійснював часткове погашення заборгованості по процентам за кредитним договором після березня 2016 року в розмірі: 598 грн. - 06.04.2016 року, 600 грн. - 23.05.2016 року, 600 грн. - 22.06.2016 року, 600 грн. - 21.07.2016 року, 600 грн. - 20.08.2016 року., в зв`язку з чим апеляційний суд приходить до висновку про переривання перебігу позовної давності.

Факт вчинення цих платежів особисто ОСОБА_1 не спростований допустимими та достатніми доказами.

З урахуванням наведених норм матеріального права, встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про перебіг позовної давності за пред`явленим позовом та не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав застосування наслідків спливу за заявою відповідача відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України.

За розрахунком Банку заборгованість за кредитом, тобто за фактично отриманими відповідачем коштами, станом на 31.05.2019 року складає 9509 грн 46 коп.

Щодо права позивача на повернення цієї суми суд приходить до висновку, що відповідно до наданого АТ «Приватбанк» розрахунку заборгованості відповідачем вже було повернуто Банку більшу частину фактично одержаної суми.

Так, зі здійснених відповідачем за період з 10.08.2012 року по 31.05.2019 рік виплат на погашення кредитної заборгованості частина грошових коштів у загальній сумі 7660 грн. 94 коп. пішла на погашення відсотків.

Таким чином, заборгованість за кредитом складає: 1848 грн 52 коп. (9509 грн 46 коп. - 7660 грн 94 коп.), тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Що стосується стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 39 3048, 54 грн., то в цій частині вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Позивач не надав жодних доказів, що саме вказані тарифи, Умови та правила надання банківських послуг підписував відповідач і що саме вказані тарифи, Умови мав на увазі відповідач, коли підписував анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», які й передбачають нарахування штрафних санкцій та відсотків за користування кредитом.

Вказану позицію підтримує і Верховний Суд в Постанові від 13 червня 2018 року у справі № 226/3556/15-ц, провадження № 61-21373св18.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У анкеті-заяві позичальника від 10.08.2012 року процентна ставка не зазначена (а.с. 7).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник), стягнути, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.08.2012 року посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: http://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов) та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 10.08.2012 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача http://privatbank.ua/terms/pages/70/ неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин 10.08.2012 року до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01 липня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у редакціях, що найбільш сприятливі для інтересів фінансової установи.

Вказане цілком співпадає з правової позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, а також з правової позицією Верховного Суду, викладеної у Постанові від 31 липня 2019 року у справі № 233/1876/17, провадження № 61-16507св18.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що підстав для стягнення процентів з відповідача ОСОБА_1 за користування кредитом, немає.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановивши, що суд першої інстанції, ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції скасовує рішення з ухваленням нового рішення про частково задоволення позовних вимог.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви позивачем сплачено 1921,00 грн., за подання апеляційної скарги - 2881,50 грн., тоді пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору на користь позивача в розмірі 72 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст.7, 19, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 28 листопада 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитом в розмірі 1848 (одна тисяча вісімсот сорок вісім ) грн. 52 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () витрати по сплаті судового збору в розмірі 72 (сімдесят дві) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Мірута О.А.

Судді: Агєєв О.В.

Космачевська Т.В.