Справа № 182/5666/13-ц
Провадження № 2/0182/381/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.09.2020 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого-судді: Рунчевої О.В., секретаря: Нагаєвої Н.О., за участю представника позивача Чумак С.О., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_8., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.

Відповідно до укладеного договору № DNH4KS32100312 від 05 червня 2006 року ОСОБА_2 05 червня 2006 року отримав кредит у розмірі 11 900,28 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особами складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банки грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

У порушення статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України та умов договору Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, тому станом на 10 червня 2013 року має заборгованість - 78 097,15 грн., яка складається з наступного: 11 900,28 грн. - заборгованість за кредитом; 27 292,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 34 709,77 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3 695,10 грн. - штраф (процентна складова).

Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 78 097 грн. 15 коп. та понесені ним судові витрати у розмірі 780 грн. 97 коп.

Ухвалою суду від 04 липня 2013 року відкрито провадження у даній справі.

У відповідності до положень ст.ст. 224-226 ЦПК України, що діяв на той час, судом 01 серпня 2013 року винесено заочне рішення по справі, яким позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі (а.с. 28-29).

Відповідно до пункту 9 частини першої Розділу ХІII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VІІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже після набрання чинності Законом № 2147-VІІІ справа розглядається за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII.

Ухвалою суду від 16 лютого 2018 року заочне рішення по справі від 01 серпня 2013 року скасовано, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом усіх учасників справи в підготовче засідання (а.с. 49-50).

20 грудня 2018 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором (а.с.78), згідно якого просив у позові відмовити у повному обсязі, мотивуючи тим, що у 2006 році ним було втрачено паспорт, з цього приводу він звертався до правоохоронних органів з відповідною заявою, більш точну дату він повідомити не може через давність подій. Ним було отримано новий паспорт, але чи було знайдено старий, йому не відомо. Спірний договір про надання кредиту він не підписував, а підпис на цьому договорі йому не належить, особу, яка його виконала, він повідомити не може.

Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року витребувано у позивача оригінал заяви позичальника ОСОБА_3 № DNH4KS32100312 від 05 червня 2006 року (а.с. 93).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 проти позову заперечували у повному обсязі та просили відмовити у його задоволенні, оскільки ним спірний кредитний договір не підписувався через втрату паспорта та матеріали справи не містять належних доказів щодо підпису кредитного договору саме ОСОБА_1 . Крім того просили суд застосувати строк позовної давності при вирішенні справи по суті, про що подано відповідну заяву до суду (а.с. 107).

Суд вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 05 червня 2006 року підписана Заява позичальника № DNH4KS32100312 (а.с. 4). На лицьовій сторінці заяви зазначено відомості про позичальника - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт Серія НОМЕР_1 , виданий Нікопольським МВ УМВС України у Дніпропетровській області, дата видачі 16.12. (рік не вбачається), ІНН НОМЕР_2 . Адреса реєстрації позичальника вказана - АДРЕСА_1 . Також маються відомості про місце роботи позичальника - ТОВ «Славута», що знаходиться за адресою - м. Нікополь, вул. Шевченка, буд. 42, відомості про посаду - менеджер.

На зворотній сторінці заяви позичальника № DNH4KS32100312 (а.с. 4 на звороті) зазначено про те, що позичальник просить надати йому строковий кредит у сумі 11 900,28 грн. строком на 42 місяці, відсоткова ставка 2,09 % на місяць. Ціль кредитування - купівля ТНС та сплата комісії Банку та Компанії. Також зазначено інформацію про торгівельно-сервісне підприємство - ПП ОСОБА_7 , адреса - АДРЕСА_2 ; інформацію про товар. Згідно розділу Банківські послуги, банк надав позичальнику строковий кредит у сумі 11 900,28 грн. на строк 42 місяці по 07.12.2009 року включно, сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також комісії, яка зазначена в Умовах.

Зазначено, що позичальник доручає Банку, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в день надання в сумі 9597,00 грн. на поточний рахунок підприємства торгівельно- сервісної мережі ПП ОСОБА_7 , товар є предметом застави та відповідно до п. 2.3., 2.4., 2.5 Умов являється забезпеченням зобов`язань. Предмет застави знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

Зазначено, що згідно п. 4.2. Умов, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, він сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,00% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Крім того, у заяві зазначено, що позичальник ознайомився з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі. Своїм підписом він підтвердив факт про надану йому інформацію про умови кредитування в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відомості про те, що позичальник може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Він підтвердив, що отримав оригінал кредитного договору та виразив згоду, що ця Заява разом з запропонованими Банком умовами споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір, підтвердив, що вся надана ним інформація достовірна.

В обґрунтування позову позивач посилався, що у порушення ст.ст. 526,227,530 ЦК України та умов договору відповідач зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим станом на 10 червня 2013 року мається заборгованість у розмірі 78097,15 грн., яка складається з наступного: 11900,28 грн. - заборгованість за кредитом; 27292,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 34709,77 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3695,10 грн. - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості, доданим до позову.

На обґрунтування своїх вимог банк додав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПРИВАТБАНК", копію паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Нікопольським МВ УМВС України у Дніпропетровській області від 16 грудня 2005 року на ім`я ОСОБА_6 та копію ІНН від 26 грудня 2005 року, копію заяви позичальника від 05 червня 2006 року та розрахунок заборгованості (а.с. 3-15).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У наданій позивачем заяві позичальника від 05 червня 2006 року маються суперечливі відомості про особу позичальника, зокрема позичальника зазначено як ОСОБА_6 та мається підпис від його імені, однак у розділі Банківські послуги вказується, що кредитні кошти перераховуються на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі ПП ОСОБА_7 .

Також Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту та обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за заявою від 05 червня 2006 року, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПРИВАТБАНК", які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms, як невід`ємні частини спірного договору.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг, саме у вказаній редакції, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ "ПРИВАТБАНК".

Так, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг у АТ КБ "ПРИВАТБАНК", з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві позичальника домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, згідно п. 4.2. Умов (у розмірі 6,00 % на місяць розрахованих на суму залишку непогашеної заборгованості за кредитом, як вказано у розділі банківські послуги заяви позичальника від 05 червня 2006 року (а.с. 4 на звороті), пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.

На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача або ж застереження про те, що саме ці Умови було надано останньому для ознайомлення, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони уклали у письмовому вигляді кредитний договір, в якому обумовили у письмовому вигляді порядок та розміри нарахування відсотків, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що, при укладенні договору з відповідачем по справі ОСОБА_2 , ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Слід зауважити, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Разом з тим, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором, укладеним на підставі заяви позичальника від 05 червня 2006 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав суду жодного належного та допустимого доказу щодо укладення кредитного договору саме з відповідачем, оскільки даний факт наполегливо заперечувався відповідачем та його представником, з причини суперечливих відомостей у спірній заяві позичальника та з причини втрати ним паспорту (а.с. 86), щодо видачі позичальнику кредитних коштів, що позбавило суд можливості здійснити перевірку доведеності укладання кредитного договору, правильності нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором та взагалі наявність або ж відсутність такої заборгованості, адже матеріали справи не містять таких даних.

Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року судом було витребувано у позивача оригінал заяви позичальника ОСОБА_3 № DNH4KS32100312 від 05 червня 2006 року для вирішення питання про призначення у справі почеркознавчої експертизи за відповідним клопотанням позивача (а.с. 80-81, 93-94), однак згідно пояснень (а.с. 108), наданих представником позивача суду оригінал спірної заяви позичальника знайдений не був, втрачений, у зв`язку з чим просили розглядати справу без оригіналу кредитного договору.

Таким чином обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав до суду лише копію спірної заяви позичальника від 05 червня 2006 року, яка не може бути прийнята судом як належний доказ через викладені вище обставини, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та розрахунок заборгованості станом на 10 червня 2013 року, який не є первинним документом.

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Позивач АТ КБ "ПРИВАТБАНК" виписку з особового рахунку відповідача ОСОБА_3 до суду не надавав, як не надав й доказів видачі картки позичальнику, неможливості подання до суду таких доказів позивачем не обґрунтовано.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду належних доказів на підтвердження обґрунтованості своїх вимог до ОСОБА_3 .

Щодо застосування строків позовної давності до даного позову суд зазначає наступне.

Виходячи зі зміту вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давностіза відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

У зв`язку з викладеним та враховуючи те, що заявлений позов є безпідставний та необґрунтований, суд відмовляє в задоволенні позову саме за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 80, 81, 89, 141, 178, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 256, 261, 525, 526, 610-612, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1056-1 ЦК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 05.10.2020 року.

Суддя: О. В. Рунчева