ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 639/6509/19

Провадження № 22-ц/818/1242/20

23 березня 2020 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, ухвалене о 10 годині 27 хвилин 11 листопада 2019 року у складі судді Гаврилюк С.М. (повний текст рішення складений 15 листопада 2019 року),

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи з моменту подачі позовної заяви і до повноліття дитини, та додаткові витрати, пов`язані з розвитком окремих здібностей дитини в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з моменту подачі позовної заяви і до повноліття дитини.

Позов обґрунтований тим, що сторони з 22.07.2015 перебувають у шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем. Досягнута між сторонами домовленість з приводу матеріального забезпечення дитини відповідачем не виконується. ОСОБА_2 є здоровою, працездатною людиною, займається підприємницькою діяльністю, від якої має дохід, інших осіб на утриманні не має. Тому може сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 3000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Оскільки малолітній ОСОБА_3 потребує розвитку окремих здібностей, він відвідує кілька секцій пов`язаних з плаванням, а саме, щомісячні витрати на заняття дитини у центрі сім`ї «Острова» коштують 5900 грн. Самостійно оплатити зазначені кошти позивачці складно, тому вона просить стягнути з відповідача також додаткові витрати на розвиток окремих здібностей дитини у розмірі 2000 грн щомісячно.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 18.09.2019 до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що батьки несуть рівну відповідальність за утримання дітей, тому враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідача позов про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підлягає задоволенню частково. Обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на дитину в розмірі 2000 грн щомісячно позивачкою не доведені, тому в задоволенні позову в цій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з нього аліментів у розмірі 1000 грн щомісяця з подальшою індексацією відповідно до закону. Апеляційна скарга обґрунтована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру аліментів суд не врахував, що неповнолітня дитина ніде не зареєстрована, проживає по черзі то з позивачкою, то з відповідачем, який її лікує та утримує. ОСОБА_2 є учасником бойових дій, має хворобу серця та був комісований з військової служби за станом здоров`я. Відповідач проживає разом з батьками, які непрацездатні, тому потребують його допомоги. Відповідач був зареєстрований підприємцем до 30.10.2019, проте стабільного доходу не мав. Визначений судом розмір аліментів на утримання сина перевищує встановлений законом мінімальний розмір аліментів дитини відповідного віку. Апелянт не працює, доходу не має, тому стягнення з нього аліментів у розмірі більшому, за встановлений законом мінімум, є безпідставним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін. Посилається на те, що суд правильно встановив обставини у справі та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Апелянт висновків суду не спростував. Не надав суду доказів проживання дитини з ним, обмеження своєї трудової функції у зв`язку з наявною у нього хворобою серця, утримання ним батьків. В судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач частково визнав позов про стягнення аліментів та не заперечував сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 2000 грн. Зменшення визначеного судом розміру аліментів не буде відповідати інтересам дитини. Дитина постійно проживає з нею за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом від 07.02.2020, довідкою КП « Міська дитяча поліклініка № 2» та іншими письмовими документами.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що в письмових поясненнях суду визнав позов про стягнення з нього аліментів в розмірі прожиткового мінімуму 1936 грн щомісячно, а у судовому засіданні заявив, що не заперечує проти стягнення з нього 2000 грн аліментів на утримання сина, оскільки на той час мав дохід від підприємницької діяльності та є законослухняним громадянином.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 22 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Під час розгляду справи відповідач не заперечував, що ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою, оскільки остання так вирішила сама.

Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років.

Спір батьків з приводу визначення місця проживання дитини вирішується судом. Відповідно до статті 19 Сімейного кодексу України (надалі СК України) участь органу опіки та піклування при розгляді даної категорії спорів є обов`язковою та передбачає подання таким органом до суду письмового висновку щодо розв`язання спору.

Доказів того, що між сторонами на час вирішення спору про стягнення аліментів, існував спір щодо визначення місця проживання дитини суду не надано.

Тому виходячи з пояснень сторін у справі, суд правильно виходив з того, що малолітня дитина проживає разом з матір`ю, ОСОБА_1 .

Згідно з даними паспорта громадянина України остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Згідно з наданою апелянтом електронної форми реєстрації дитини в заклад дошкільної освіти вищезазначена адреса зазначена як адреса місця проживання ОСОБА_3 (а.с. 112).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч.1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підтвердження наявності підстав для відмови у задоволені позову про стягнення аліментів у розмірі 3000 грн ОСОБА_2 надав суду докази наявності у нього статусу учасника бойових дій (а.с. 31), стану свого здоров`я (а.с. 32), розміру доходу від підприємницької діяльності за 2019 рік (а.с. 33), наявності у нього та його батьків статусу осіб, переміщених з тимчасово окупованої території (а.с. 34 -35), місця проживання разом з батьками за адресою: АДРЕСА_2 , непрацездатності батьків (а.с. 37 - 38).

Під час розгляду справи суд дав належну оцінку зазначеним доказам та врахував, що ОСОБА_2 визнав позов про стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 2000 грн, про що він та його представник зробили усні заяви.

Зазначене підтверджується даними протоколу судового засідання (а.с. 76) та відображено в описовій та мотивувальній частині рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 4, ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. . До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Визнання відповідачем позову в частині стягнення з нього аліментів у розмірі 2000 грн зроблене останнім вільно та добровільно у присутності представника ОСОБА_6 , яка є адвокатом та надавала відповідачу безоплатну правову допомогу під час розгляду цивільної справи № 639/6509/19 (а.с. 29 - 30).

Відмова відповідача в апеляційній скарзі від зробленої ним раніше заяви про часткове визнання позову належним чином не мотивована та суперечить доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

Судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив обставини у справі та дав належну оцінку наданим сторонами доказам.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться фактично до переоцінки доказів, які надавалися в суді першої інстанції й були оцінені судом належним чином. Підстави для їх переоцінки судом апеляційної інстанції відсутні. Визначений судом розмір аліментів відповідає інтересам дитини. Тому підстави для задоволення апеляційної скарги і визначення аліментів у мінімальному розмірі, встановленому для дитини відповідного віку, відсутні.

Посилання ОСОБА_2 на зміну свого майнового стану у 2020 році, тобто після ухвалення судом рішення, може бути підставою для зменшення визначеного судом розміру аліментів в порядку визначеному ст. 192 СК України у разі пред`явлення ОСОБА_2 окремого позову.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і скасуванню чи зміні не підлягає. Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 23 березня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний