Номер провадження: 22-ц/813/4927/20
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Цюри Т.В., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді Малиновського О.М., повний текст судового рішення складено 27 листопада 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України, в якій просила встановити факт її постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

В обґрунтування заяви зазначила, що вона народилась на території України 05 лютого 1967 році в м. Одесі та була документована паспортом колишнього СРСР у 1984 році.

Однак, ОСОБА_1 на теперішній час не має документів, що посвідчують її особу та підтверджують громадянство, проте факт проживання на території України підтверджується відомостями з місця її роботи, та іншими доказами.

Оскільки, встановлення факту проживання на території України їй необхідно для отримання паспорта громадянина України, вона вимушена була звернутися до суду з зазначеною заявою.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року заява ОСОБА_1 задоволена.

Встановлений факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначає, що ОСОБА_1 не зверталася до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України тому звернення до суду з заявою про встановлення факту є передчасним. Також апелянт вважає, що судом порушені норми закону, оскільки із даних правовідносин вбачається спір про право.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а рішення суду законним, оскільки заявник не була зобов`язана звертатися до органів Державної міграційної служби перед подачею заяви до суду, також є безпідставними твердження апелянта щодо наявності спору про право, оскільки заявниця звернулася до суду для встановлення юридичного факту її постійного проживання на території України.

В судове засідання, призначене на 30 вересня 2020 року представник Державної міграційної служби не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 115).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, встановивши обставини та дослідивши матеріали справи апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 народилась на території України, ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 29 листопада 2018 року (а.с. 8).

11 травня 1984р. ОСОБА_1 отримала паспорт громадянки колишнього СРСР серія НОМЕР_2 , виданий відділом внутрішніх справ Кілійського райвиконкому Одеської області (а.с. 9-12).

19 червня 1984р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, який було зареєстровано у відділі ДРАЦС Кілійського районного управління юстиції Одеської області (а.с. 9-12).

З квітня 1989 року по 01 липня 1994 року ОСОБА_1 працювала в колгоспі «Путь Ленина», правонаступником якого є СВК «Маяк», розташованого в м. Кілія, Одеської області, що підтверджено довідкою №21 від 21 січня 2019р., відомостями про кількість вироблених трудоднів в колгоспі, трудовою книжкою колгоспника № НОМЕР_3 , довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії від 21 січня 2019р., виданими керівником СВК «Маяк» (а.с. 26-28).

На теперішній час ОСОБА_1 з 08 листопада 2018р. тимчасово перебуває на утриманні у КУ «Центр реінтеграції бездомних осіб», як особа без визначеного місця проживання (а.с.30).

Крім того, факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України з народження і в тому числі за станом на 24 серпня 1991 року також підтверджується фактом народження ОСОБА_1 трьох дітей в м. Кілії, Одеської області: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 13-24).

Задоволняючи заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що заявницею надано достатньо доказів для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главою 1 та 6 розділу IV ЦПК України.

У ч.1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Метою встановлення даного факту заявниця зазначила - отримання паспорту громадянина України.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про громадянство України», проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Згідно вимог підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

За змістом пункту 8 наведеного Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктами 3, 4 Порядку № 215/2001 передбачено, що заява з питань громадянства подається у письмовій формі з зазначенням дати її складання та підписується заявником. Заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до управління, відділу (сектору) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення за місцем проживання особи в Україні. Під час подання заяви та інших документів з питань громадянства пред`являється документ, що посвідчує особу заявника, а також документ про проживання заявника на території України або про його постійне проживання за кордоном та подаються копії таких документів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народилася на території України ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 29 листопада 2018 року. 11 травня 1984р. ОСОБА_1 отримала паспорт громадянки колишнього СРСР серія НОМЕР_2 , виданий відділом внутрішніх справ Кілійського райвиконкому Одеської області. ОСОБА_1 працювала в колгоспі «Путь Ленина», правонаступником якого є СВК «Маяк», розташованого в м. Кілія, Одеської області, що підтверджено довідкою №21 від 21 січня 2019р., відомостями про кількість вироблених трудоднів в колгоспі, трудовою книжкою колгоспника № НОМЕР_3 , довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії від 21 січня 2019р., виданими керівником СВК «Маяк». Крім того, факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України з народження і в тому числі за станом на 24 серпня 1991 року також підтверджується фактом народження ОСОБА_1 трьох дітей в м. Кілії, Одеської області, зокрема ОСОБА_8 , яка народилася саме у 1991 році.

Апеляційний суд вважає, що вказані докази є належними, достатніми та підтверджують факт постійного проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року, посилання апеляційної скарги на відсутність доказів на підтвердження факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року є безпідставними.

Згідно положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.80 ЦПК).

Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, наявні докази та надавши їм відповідну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 рік ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 05 жовтня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Т.В. Цюра

______________________________________ Л.А. Гірняк