Головуючий у 1 інстанції Владимирська І.М.
Єдиний унікальний номер 242/3996/19
Номер провадження 22-ц/804/908/20
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

Мальцева Є.Є.,

секретар Єфремова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2019 року, ухвалене в м. Селидове Донецької області, у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивач акціонерне товариство комерційний Банк «Приват Банк» (надалі - АТ КБ «Приват Банк») звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява вмотивована тим, що 14 серпня 2010 року між банком та відповідачкою був укладений кредитний договір б/н, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 31 травня 2019 року виникла заборгованість в сумі 240 560 грн. 58 коп., яка складається з: 1 977 грн. 19 коп. - заборгованість за кредитом, 232 188 грн. 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6 394 грн. 50 коп. - заборгованість за пенею та комісією. Проте, оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 122 506 грн. 26 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1 977 грн. 19 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 14 серпня 2010 року по 31 липня 2018 року у розмірі 120 529 грн. 07 коп., а також судові витрати, пов`язані із зверненням до суду в розмірі 1 921 грн.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитом у розмірі 1 977 грн. 19 коп. та судовий збір у розмірі 30 грн. 93 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції незаконно відмовив у стягненні процентів, оскільки не в повній мірі встановив дійсні обставини справи. Відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та довідку про умови кредитування, чим висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Також зазначали, що суду першої інстанції, як додаток до позову, було надано довідку про умови кредитування, яка містить власноручно виконаний підпис відповідача та в який зазначена базова процентна ставка. Крім того, відповідачем заборгованість не оспорювалася, позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним не заявлялись.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, клопотань до апеляційного суду не надали.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову про стягнення заборгованості за процентами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, позивачем не надано.

Такі висновки суду першої інстанції є помилковими, зроблені без належного з`ясування обставин справи.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З матеріалів справи вбачається, що 14 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву№ НОМЕР_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якої відповідачка виявила бажання оформити на своє ім`я Сберкнижку (депозит), що підтверджується відміткою в заяві. При цьому ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», що викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір (а.с. 6).

17 січня 2011 року ОСОБА_1 підписала довідку №192176172 про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 30 днів пільгового періоду», з якої убачається ознайомлення позичальниці, крім іншого, з характеристикою кредиту, валютою картрахунку, пільговим періодом, базовою процентною ставкою в розмірі 3,0% на місяць, обов`язковим щомісячним платежем, пенею за несвоєчасне погашення заборгованості, штрафом за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань (а.с. 7).

В своїх поясненнях, наданих апеляційному суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» вказував на те, що предметом позову до ОСОБА_1 є стягнення заборгованості на банківському рахунку, відкритому за кредитно-депозитною схемою без додаткової ідентифікації особи як такої, яка уже має відкритий рахунок у банку для отримання цільових виплат (заробітної плати). Звернув увагу на те, що під час оформлення та підписання анкети-заяви від 14 серпня 2010 року ОСОБА_1 отримала також кредитну картку, але активувала її та підписала довідку про умови кредитування 17 січня 2011 року і з цього моменту почала користуватися цією кредитною карткою.

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачці ОСОБА_1 на підставі кредитного договору б/н були надані кредитні карти № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , остання зі строком дії до останнього дня липня 2016 року (а.с. 148).

З довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що старт карткового рахунку відбувся 17 січня 2011 року за карткою № НОМЕР_2 із встановленням кредитного ліміту у 300 грн. В подальшому кредитний ліміт було поступово збільшено до 2 000 грн. (а.с. 159 зв.).

З розрахунку кредитної заборгованості та виписки по рахунку чітко прослідковується, що відповідачка активно користувалася кредитними коштами: отримувала готівку в банкоматах, розраховувалася карткою в магазинах. При цьому періодично здійснювала платежі в рахунок погашення заборгованості, тобто фактично погоджувалася з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами (а.с. 4-5, 140-147).

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. №578/5.

Розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами на свій розсуд, відповідачка у судові засідання суду першої інстанції не з`являлася, не заперечувала факти укладання кредитного договору, отримання кредитної картки та користування кредитними коштами, не спростовувала розрахунку та розміру боргу, не подавала своїх доказів на заперечення відповідних доводів позивача. Не подавалися відповідні докази й на стадії апеляційного провадження в справі. Отже, відповідачкою не доведено відсутності вини у порушенні зобов`язання, не спростовано підстав позову.

Отже, апеляційний суд вважає встановленим факт укладення 17 січня 2011 року між банком та ОСОБА_1 кредитного договору № б/н шляхом підписання довідки про умови кредитування особою, яка вже мала відкритий рахунок у банку.

Підписана відповідачкою довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового кредиту» свідчить про її обізнаність щодо умов кредитування та узгодження з нею саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а відтак становлять у своїй сукупності кредитний договір.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором є правильним. Проте, правових підстав для відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідачки заборгованості за процентами за користування кредитом у суду першої інстанції не було.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на те, що ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, просив стягнути з неї заборгованість в сумі 122 506 грн. 26 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1 977 грн. 19 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 14 серпня 2010 року по 31 липня 2018 року у розмірі 120 529 грн. 07 коп.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказана правова позиція викладена у пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц по якій зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Переглядаючи рішення суду з урахуванням доводів скарги та наданих матеріалів апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки заборгованість по процентам може бути стягнута тільки в межах строку дії кредитної картки, який за даними банку встановлений до останнього дня липня 2016 року.

Відповідно до умов укладеного договору, відповідачка зобов`язалася сплачувати 36% річних за користування кредитом і оскільки сторони письмово не погоджували збільшення відсоткової ставки, розрахунок заборгованості по сплаті процентів необхідно проводити виходячи саме з цієї ставки річних, за винятком періоду, коли позивач зменшив цю ставку до 30% (з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року) та до 34,80% (з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року).

Отже, розмір заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01 квітня 2015 року по 31 липня 2016 року становить: 1 977,19 грн. х 36 % : 360 днів х 487 днів : 100% = 962,98 грн.

Таким чином, стягненню з відповідачці підлягають проценти за користування кредитом, нараховані станом на 31 березня 2015 року в розмірі 3 102,57 грн. і проценти за користування кредитом за період часу з 01 квітня 2015 року по 31 липня 2016 року в розмірі 962,98 грн., а всього 4 065,55 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви, позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 921 грн. (а.с. 86). За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 881,50 грн. (а.с. 110).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача на загальну суму у розмірі 6 042,74 грн. (1 977,19 грн. тіло кредиту + 4 065,55 грн. заборгованість по процентам), що становить 4,93% від заявленої позивачем суми у розмірі 122 506,26 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина сплаченого судового збору у розмірі 94,70 грн. (1 921 грн. х 4,93%) за подачу позову до суду першої інстанції та 142,06 грн. - за подачу апеляційної скарги (2 881,50 грн. х 4,93%).

Враховуючи викладене, судове рішення в частині відмови у задоволені позову про стягнення заборгованості за процентами підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову в цій частині. В частині стягнення витрат по сплаті судового збору рішення суду підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом - скасувати, в частині стягнення витрат по сплаті судового збору - змінити.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентами за користування кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по процентами за період з 17 січня 2011 року по 31 липня 2016 року в розмірі 4 065 (чотири тисячі шістдесят п`ять) грн. 55 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 94 (дев`яносто чотири) грн. 70 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 142 (сто сорок дві) грн. 06 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

Судді В.М.Барков

І.П.Мироненко

Є.Є.Мальцева