Постанова

Іменем України

01 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 522/31742/13-ц

провадження № 61-9136св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк» та/або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 155,4 кв. м, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, з направленням коштів, отриманих від реалізації майна на користь банку для погашення заборгованості за кредитним договором, яка становить 4 395 551,12 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01 червня 2007 року та 05 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитні договори, згідно з якими останній отримав кредит у розмірі 300 000,00 доларів США на строк до 01 червня 2032 року та в розмірі 211 903,00 доларів США на строк до 05 серпня 2023 року відповідно.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між банківською установою та ОСОБА_1 01 червня 2007 року та 05 серпня 2008 року укладені іпотечні договори, згідно з якими останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 116,1 кв. м, з підсобними приміщеннями, загальною площею 156,9 кв. м.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2010 року, зміненим рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитними договорами в розмірі 5 879 179,35 грн.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби від 22 серпня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 14 грудня 2010 року. Під час проведення виконавчих дій встановлено, що предмет іпотеки переведено з житлового фонду в нежитловий, а саме: житлове приміщення квартири в нежитлове офісне приміщення № 14 по АДРЕСА_1 , загальною площею 155, 4 кв. м.

Згідно з довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно спірне нежитлове офісне приміщення належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2011 року.

Посилаючись на те, що банк, як іпотекодержатель, своєї згоди на відчуження предмета іпотеки не надавав, зобов`язання за кредитними договорами ОСОБА_1 не виконав, та, враховуючи, що зобов`язання позичальника забезпечені іпотекою, яка є дійсною, незважаючи на перехід права власності до іншої особи, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлове офісне приміщення загальною площею 155,4 кв. м, що належить ОСОБА_2 на праві власності та перебуває в іпотеці за іпотечними договорами від 01 червня 2007 року та від 05 серпня 2008 року, на користь банку в рахунок стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитними договорами від 01 червня 2007 року та від 05 серпня 2008 року в розмірі 4 395 551,12 грн шляхом проведення прилюдних торгів під час здійснення виконавчого провадження.

Встановлено спосіб виконання рішення суду з визначенням початкової ціни продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» 118, 25 грн та на користь держави 3 385, 87 грн витрат, понесених зі сплати судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» 118, 25 грн та на користь держави 3 385, 87 грн витрат, понесених зі сплати судового збору.

Суд першої інстанції виходив із того, що до нового власника майна, яке є предметом іпотеки, переходять усі права та обов`язки за іпотечним договором, при цьому, відсутність державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою на дійсність іпотечного договору не впливає.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року змінено в частині визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки в розмірі 4 2278 200 грн відповідно до звіту від 08 лютого 2017 року № 08-02/2017 ПП «Вітал-Профі».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції фактично погодився з рішенням суду першої інстанції, змінивши його лише в частині визначення початкової ціни для реалізації предмета іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з таким вирішенням спору, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційні скарги.

ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк».

ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з нього судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у їх стягненні.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з нього судових витрат та вважає, що взагалі не повинен нести судові витрати, оскільки не є власником майна, на яке банк просить звернути стягнення.

Касаційна скарга ОСОБА_2 аргументована тим, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, неправильно застосували норми статей 23, 34 Закону України «Про іпотеку», оскільки не встановили правові підстави реєстрації права власності на спірне майно за попереднім власником ОСОБА_3 .

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

ПАТ «ОТП Банк» та представник банку Махітарян О. С. подали відзиви, в яких просять обидві касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрито провадження в справі № 522/31742/13-ц за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року.

Витребувано із Приморського районного суду м. Одеси зазначену справу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі № 522/31742/13-ц за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 01 червня 2007 року та 05 серпня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитні договори, згідно з якими останній отримав кредитні кошти в розмірі 300 000,00 доларів США зі строком повернення до 01 червня 2032 року та 211 903,00 доларів США зі строком повернення до 05 серпня 2023 року відповідно.

За іпотечними договорами, укладеними з банком 01 червня 2007 року та 05 серпня 2008 року, ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 116,1 кв. м з підсобними приміщеннями, всього загальною площею 156,9 кв. м.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2010 року за ОСОБА_1 визнано право власності на офісне нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 .

Згідно з технічним паспортом від 14 січня 2011 року житлове приміщення квартира АДРЕСА_1 переведена в нежитлове приміщення офісу загальною площею 155,4 кв. м, шляхом самочинної реконструкції квартири в приміщення офісу.

03 лютого 2011 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказане нежитлове приміщення.

Рішенням господарського суду Одеської області від 25 серпня 2011 року у справі № 9/17-2879/2011 за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання права власності за ОСОБА_3 визнано право власності на офісне нежитлове приміщення загальною площею 155,2 кв. м по АДРЕСА_1 та в подальшому вказане приміщення зареєстровано за ним на праві приватної власності.

Згідно довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно спірне нежитлове офісне приміщення № 14 на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2011 року належить на праві власності ОСОБА_2 .

Станом на 02 червня 2009 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договорами становила 240 726,88 доларів США.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2010 року, зміненим рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитними договорами в розмірі 5 879 179,35 грн.

Згідно з пунктом 5.3. іпотечних договорів іпотекодавець має право вчинювати будь-які дії щодо предмета іпотеки виключно на підставі письмової згоди Іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі або у внесених до нього змінах чи доповненнях. Такі юридичні дії включають (але не виключно): 1) проведення капітального ремонту предмета іпотеки; 2) передання предмету іпотеки у наступну іпотеку; 3) відчуження предмета іпотеки; 4) передавання предмету іпотеки в спільну діяльність; лізинг; оренду (суборенду), користування; 5) інші юридичні дії. Іпотекодавець може вчиняти будь-які юридичні дії щодо предмета іпотеки лише отримавши попередню письмову згоду Іпотекодаржетеля .

Згідно з застереженням 1 до пункту 3.2. статті 3 договорів іпотеки проведення реконструкції чи ремонту предмету іпотеки не змінюють правовідносин сторін за договором.

У застереженні 2 до вказаного вище пункту договорів іпотеки сторони передбачили, що предмет іпотеки передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, поліпшеннями, складовими частинами та внутрішніми системами, що існують на момент укладення договору та виникнуть в майбутньому.

Постановою державного виконавця ВДВС від 16 грудня 2011 року виконавчий лист про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь банку в розмірі 5 879 179,35 грн повернуто стягувачу з підстав пункту 3 статті 47, статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» .

Станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитними договорами не виконав, кредитні кошти не повернув і заборгованість не сплатив.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2016 року у справі ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПАТ «ОТП Банк», третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н. А., про припинення договору іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «ОТП Банк», третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н. А., про припинення договору іпотеки, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк» про припинення договору іпотеки відмовлено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року в справі № 522/31742/13-ц за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлове офісне приміщення № 14 по АДРЕСА_1 , загальною площею 155,4 кв. м, що належить ОСОБА_2 на праві власності, на користь ПАТ «ОТП Банк» й задоволено за рахунок його вартості вимоги ПАТ «ОТП Банк» щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором за кредитним договором від 01 червня 2007 року № МL-500/074/2007 та кредитним договором від 05 серпня 2008 року № СМ-SМЕ 500/223/2008, яка у загальному розмірі становить 4 395 551, 12 грн, шляхом проведення прилюдних торгів під час здійснення виконавчого провадження. Встановлено спосіб виконання рішення суду, визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року в справі № 522/31742/13-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, змінено в частині визначення початкової ціни реалізації предмету іпотеки в розмірі 4 227 200 грн, відповідно до звіту № 08-02/2017, підготовленого ПП «Вітал-Профі».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Наведені в касаційних скаргах доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 цього Закону передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 898-IV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону № 898-IV).

Суди встановили, що на забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечні договори від 01 червня 2007 року та від 05 серпня 2008 року, предметом яких була квартира АДРЕСА_1 (далі - квартира), загальною житловою площею 116,1 кв. м, з підсобними приміщеннями, всього загальною площею 156,9 кв. м.

У зв`язку із посвідченнями договорів іпотеки, нотаріус наклав заборони № № 242 і 502 на відчуження вказаної квартири.

У 2010 році житлове приміщення квартири загальною площею 156,9 кв. м реконструйоване в нежитлове приміщення офісу загальною площею 155,4 кв. м, шляхом проведення самочинної реконструкції квартири в приміщення офісу, що підтверджується технічним паспортом від 14 січня 2011 року.

Пункти 3.2 статті 3 іпотечних договорів від 01 червня 2007 року та від 05 серпня 2007 року мають застереження про те, що проведення реконструкції чи ремонту предмету іпотеки не змінюють правовідносини сторін за договором, а пунктом 5.3 договорів іпотеки визначено, що іпотекодавець має право вчиняти будь-які дії щодо предмета іпотеки виключно на підставі письмової згоди іпотекодержателя.

З 21 грудня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 є власником нежитлового офісного приміщення по АДРЕСА_1 .

Спірне нежитлове приміщення не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки створене з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, право власності на яке перейшло до ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

До ОСОБА_2 , як нового власника спірного нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» перейшли всі права та обов'язки за іпотечними договорами.

Підстави реєстрації права власності на вказане майно за попереднім власником не мають правового значення для вирішення даного спору.

Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, правильно застосували до спірних правовідносин положення статей 23, 34 «Закону України «Про іпотеку».

Установивши, фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про те, що витрати, понесені позивачем зі сплати судового збору покладаються на відповідачів, оскільки рішення суду ухвалено на користь позивача, позовні вимоги задоволено.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він взагалі не повинен нести судові витрати, оскільки не є власником майна, на яке банк просить звернути стягнення, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 є іпотекодавцем за іпотечними договорами від 01 червня 2007 року та від 05 серпня 2008 року, укладеними з банком, і, відповідно, відповідачем у даній справі.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до незгоди заявника з висновком суду та оцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року в частині, яка не змінена і не скасована апеляційним судом, та постанову Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук