Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 522/15949/15-ц

провадження № 61-3074св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2016 року у складі судді Тарасова А. В. та постанову апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року у складі суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Драгомерецького М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Вектор Плюс», товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», публічне акціонерне товариство «Омега Банк»,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Вектор Плюс»), товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк») про визнання договорів недійсними, в якому просила визнати недійсним договір про передачу прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року у частині відступлення ТОВ «Факторингова компанія» «Вектор плюс» ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за договором іпотеки від 15 квітня 2008 року; визнати недійсним договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор ПЛЮС» та договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» з моменту їх укладення.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначала, що 15 квітня 2008 року між нею та «Сведбанк» укладений кредитний договір № 1501/0408/88-047. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між нею і банком укладено договір іпотеки, згідно якого вона передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, згідно якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права за кредитними договорами, у тому числі за договором № 1501/0408/88-047 від 15 квітня 2008 року.

28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір факторингу, згідно якого ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за вищезазначеним кредитним договором. 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір про передачу прав за іпотечним договором, за умовами якого ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» передав ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за іпотечним договором.

Позивач зазначала, що договори факторингу є недійсними, оскільки згідно розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 в діючій на час укладення вказаних договорів редакції, факторингові договори не можуть укладатися відносно права вимоги до фізичної особи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що положення ЦК України не містять жодних обмежень щодо предмета договору факторингу (право грошової вимоги), за критерієм віднесення носія вказаної заборгованості до кола суб`єктів господарювання. Так, згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).Таким чином, ЦК України не містить вимоги щодо предмета договору в залежності від належності вказаної заборгованості до фізичної особи чи до суб`єкту господарювання. Відповідно до статті 4 ЦК України інші органи державної влади України можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. При цьому аналіз вказаного положення закону у взаємозв`язку з абзацом 3 частини другої статті 4 ЦК України свідчить про те, що акти цивільного законодавства постановлені поза межами дії та всупереч відповідного положення закону (ЦК України, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») застосуванню не підлягають.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції вмотивовано констатував, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуги України № 231 в редакції від 03 квітня 2009 року містить нові, не встановлені діючим законом та ЦК України вимоги до правочину, а відтак суд першої інстанції мотивовано констатує, що на момент дії вказаного розпорядження, його положення є такими, що не підлягають застосуванню. Оскільки вимоги в частині визнання договору про передачу прав за іпотечним договором є похідними від вищезазначених позовних вимог, суд також відмовляє в задоволенні позову в цієї частині.За таких обставин, суду першої інстанції не наведено підстав недійсності вищезазначених правочинів, а, отже, суд першої інстанції мотивовано відмовив в задоволенні позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - проситьскасувати судові рішення та задовольнити позов, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваними правочинами є договори факторингу, а тому положення розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуги України № 231 в редакції від 03 квітня 2009 року поширюються на спірні правовідносини та обмежували коло осіб, щодо яких можна було відступити право вимоги станом на 28 листопада 2012 року, боржниками за такими договорами могли виступати лише суб`єкти господарювання, а вона є фізичною особою.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-ІХ).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

15 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 1501/0408/88-047.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № 1501/0408/88-047-Z-7 від 15 квітня 2008 року, згідно пункту 2 якого позивач передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником «ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» укладено договір факторингу № 15, згідно якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками. Відповідно до витягу з реєстру до договору факторингу, право вимоги передано й щодо ОСОБА_1 .

Згідно договору факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитна компанія «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» відступає ТОВ «Кредитна компанія «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками.

На підставі вищевикладених договорів 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір про передачу прав за іпотечним договором, за умовами якого сторони домовились, що разом з відступленням права вимог заборгованості за кредитними договорами від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, підпункт 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні, отже, не може впливати на правомірність вказаних правочинів.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 758/4197/17 (касаційне провадження № 61-702св18), у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 344/6145/16 (касаційне провадження № 61-19981св18), у постанові Верховного Суду від 09 липня 2018 року у справі № 369/5388/16 (касаційне провадження № 61-17154св18), у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 461/4267/15-ц (касаційне провадження № 61-13734св18) та інших.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, зводяться до помилкового тлумачення змісту розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» та не впливають на законність оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Ргопіпа V. ІІкгаіпе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

РішенняПриморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2016 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко