Справа № 182/8542/19
Провадження № 2/0182/280/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18.03.2020 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Управління комунального майна Нікопольської міської ради про визнання права на приватизацію житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання права на приватизацію квартири, посилаючись на наступне.

З 28.04.1994 року вона зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . Її донька ОСОБА_2 мешкає та зареєстрована з народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Зазначена квартира надавалась в користування її родині: її матері ОСОБА_3 , батькові ОСОБА_4 та їй - ОСОБА_1 . З моменту вселення в квартиру вона постійно проживає у вказаній квартирі. Після смерті матері вона є основним квартиронаймачем. Крім неї в квартирі зареєстровані її донька ОСОБА_2 та її співмешканець ОСОБА_6 . Коли її сім`я вирішила приватизувати квартиру, її співмешканець нотаріально відмовився від приватизації частини квартири. Вона 16.10.2019 року звернулась до відповідача з відповідною заявою про приватизацію, однак, отримала відмову через відсутність копії ордера на квартиру. Вона багато років проживає в спірній квартирі, сплачує всі комунальні платежі за цією адресою. Відповідно Житлового кодексу України (ч.1 ст.106), повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму, спір може бути вирішено в судовому порядку. Зазначена квартира на даний час не приватизована та у її власності не перебуває. Вважає дії відповідача незаконними і такими, що порушують її законні права та інтереси. Згідно зі ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Відповідно до ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до п.69 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 pоку № 470, ордер дійсний протягом 30 днів. Згідно зі ст.345 ЦК України, фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Вона та її родина на протязі 30 днів з дня видачі ордеру вселились в надану їм квартиру і зареєструвались. Після спливу 30 днів ордер автоматично втратив свою силу, а вона не зобов`язана зберігати документ, який втратив юридичну силу. Згідно з п.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Пунктами 4, 5 ст. 5 передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. Копією довідки ТВБВ 1-А типу 10003/0461 без номеру від 28.08.2019 року, виданої ПАТ «Ощадбанк» підтверджується той факт, що нею приватизаційні житлові чеки не використовувались. Згідно ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст.2 цього Закону, а саме: не підлягають приватизації квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до п.11 ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. З 1977 року і до теперішнього часу жодним власником будинку або балансоутримувачем до неї не пред`являлося претензій щодо незаконності її проживання у квартирі. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Таким чином, вважає, що її право на приватизацію квартири може бути визнано в судовому порядку, оскільки вона вселилась і зареєструвалась у зазначеній квартирі з дотриманням встановленого законом порядку в якості наймача житлового приміщений та набула в зв`язку з цим права користування займаним житлом, так як неправомірність її проживання ніхто не оспорює, а відсутність одного лише ордеру про надання житлової площі позбавляє її можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, чим обмежені без законних підстав її житлові права. У зв`язку з цим у неї немає іншої можливості, як звернутися до суду за захистом своїх прав. За таких обставин звернулась до суду.

В судове засідання сторони не прибули. Надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивачі позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити (а.с.28-29). Представник відповідача проти задоволення позову не заперечувала (а.с.30).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.345 ЦК України, фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Згідно зі ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом.

Відповідно до ст.9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Як встановлено в судовому засіданні, з 28.04.1994 року позивачка ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.7). Позивачка ОСОБА_2 мешкає та зареєстрована в спірній квартирі з народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (а.с.7). Зазначена квартира надавалась в користування родині позивачки: її матері ОСОБА_3 , батькові ОСОБА_4 та позивачці ОСОБА_1 . З моменту вселення в квартиру позивачка постійно проживає у вказаній квартирі (а.с.8). Після смерті матері позивачка ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем. Крім неї, в квартирі зареєстровані її донька ОСОБА_2 та її співмешканець ОСОБА_6 . Співмешканець позивачки ОСОБА_6 нотаріально відмовився від приватизації частини квартири (а.с.12). Позивачка 16.10.2019 року звернулась до відповідача з відповідною заявою про приватизацію (а.с.13), однак, отримала відмову через відсутність копії ордера на квартиру (а.с.14, 25). Позивачки багато років проживають в спірній квартирі, сплачують всі комунальні платежі за цією адресою. Зазначена квартира на даний час не приватизована та у власності позивачів не перебуває. Позивачки, відповідно довідки з АТ Державний ощадний банк України № 37-8 від 09/10/2019 року, своє право на використання житлових чеків на приватизацію житла в м.Нікополі не використали (а.с.15).

Відповідно до ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з п.69 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 pоку № 470, ордер дійсний протягом 30 днів.

Відповідно до п.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Пунктами 4, 5 ст. 5 передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах.

Згідно до п.11 ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом.

Таким чином, суд вважає, що право позивачів на приватизацію квартири може бути визнано в судовому порядку, оскільки вони вселились і зареєструвались у зазначеній квартирі з дотриманням встановленого законом порядку та набули в зв`язку з цим права користування займаним житлом Крім того, неправомірність проживання позивачів в спірній квартирі ніхто не оспорює, а відсутність одного лише ордеру про надання житлової площі не позбавляє позивачів можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Управління комунального майна Нікопольської міської ради про визнання права на приватизацію приміщення - задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,0 кв.м., за відсутності ордеру про надання жилої площі.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал