ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/1661/19
Провадження № 22-ц/4820/1299/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою та процентів від простроченої суми за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 червня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою та процентів від простроченої суми.

ОСОБА_1 зазначила, що 20 лютого 2007 року сторони уклали договір позики, за умовами якого вона позичила ОСОБА_2 6 000 доларів США, а той зобов`язався повернути грошові кошти на першу вимогу. ОСОБА_2 не виконав обов`язків із повернення позики, внаслідок чого позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 квітня 2017 року стягнуто з відповідача на її користь 153 456 грн 60 коп. боргу та 32 633 грн 84 коп. процентів за користування позикою в період з 20 лютого 2007 року по 1 грудня 2016 року. Оскільки ОСОБА_2 не повернув грошові кошти та продовжує користуватися ними, то відповідно до ст.ст. 536, 1048 ЦК України позивачка має право на одержання від останнього процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. ОСОБА_2 прострочив виконання грошового зобов`язання за договором, а тому на підставі ст. 625 ЦК України він має сплатити позивачці три проценти річних від простроченої суми.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 49 890 грн 17 коп. процентів за користування позикою за період з 1 грудня 2016 року по 20 січня 2019 року та 10 216 грн 42 коп. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 7 листопада 2016 року по 20 січня 2019 року, а всього 60 106 грн 59 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 червня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за користування позикою за період з 1 грудня 2016 року по 20 січня 2019 року 49 890 грн 17 коп. та три проценти річних від простроченої суми за період з 7 листопада 2016 року по 20 січня 2019 року 10 216 грн 42 коп., а всього 60 106 грн 59 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 грн 40 коп.судового збору.

Суд виходив з того, що ОСОБА_2 не виконав зобов`язання за договором позики та продовжує користуватися позиченими грошовими коштами, внаслідок чого він має сплатити ОСОБА_1 проценти за користування позикою та проценти від простроченої суми.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 отримав позику в іноземній валюті, внаслідок чого розмір заявлених у позові процентів за користування грошовими коштами не може бути визначений на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, ОСОБА_1 не має права на отримання цих процентів після закінчення строку дії договору позики. Суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин, не врахував норми чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів щодо неправильності рішення суду про стягнення процентів від простроченої суми, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині воно не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги і заперечення сторін, не застосував закон (ст.ст. 530, 631 ЦК України), який підлягав застосуванню, та неправильно витлумачив норми ст. 1048 ЦК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині стягнення процентів за користування позикою підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового судового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

20 лютого 2007 року сторони уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 30 000 грн (на час позики еквівалент 6 000 доларів США), які той зобов`язався повернути позивачці на першу вимогу.

7 листопада 2016 року ОСОБА_1 пред`явила ОСОБА_2 вимогу про повернення позики, проте відповідач не повернув грошові кошти до теперішнього часу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 квітня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 153 456 грн 60 коп. боргу, що станом на 7 листопада 2016 року еквівалентно 6 000 доларам США, та 32 633 грн 84 коп. процентів за користування позикою в період з 20 лютого 2007 року по 1 грудня 2016 року.

Застосовані норми права

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Із положень ч. 1 ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Як передбачено ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України слідує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом указаних норм права зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Предметом виконання грошового зобов`язання є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору, в тому числі за будь-яким оплатним договором або договором, предметом якого виступають безпосередньо гроші.

Враховуючи презумпцію відплатності договорів, боржник зобов`язаний сплатити кредитору проценти за користування чужими грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, яка визнається укладеною з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлено, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З матеріалів справи вбачається, що предметом укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договору позики є кошти в грошовій одиниці України гривні, при цьому сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Твердження ОСОБА_2 про те, що ним була отримана позика в іноземній валюті, суперечать фактичним обставинам справи.

Оскільки між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено оплатний договір позики в національній валюті України, а умови цього договору не визначають розмір процентів за користування позиченими грошовими коштами, то такий розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Посилання ОСОБА_2 на правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2020 року (справа №756/5927/17), щодо відсутності підстав для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за валютними позиками є безпідставним, оскільки в цій справі та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, за обставинами названої справи, в якій касаційним судом висловлена правова позиція, предметом договору позики виступали грошові кошти в іноземній валюті.

Аналіз положень ст.ст. 530, 631, 1048 ЦК України дає підстави для висновку, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо договору позики, то сторони вправі встановити строк позичання коштів, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення позики та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку позикодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування позиченими коштами.

При цьому право позикодавця на передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного цим договором строку її повернення.

Отже, період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати позикодавцю борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. У подальшому між сторонами виникають охоронні правовідносини, в яких права та інтереси позичальника забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, що регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 16 січня 2019 року (справа №464/3790/16-ц) та від 23 жовтня 2019 року (справа №723/304/16-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

За умовами укладеного сторонами кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язався повернути позику на першу вимогу позичальника. ОСОБА_1 пред`явила йому таку вимогу 7 листопада 2016 року, тому відповідач повинен був повернути позику до 14 листопада 2016 року (строк позичання). Після спливу цього строку ОСОБА_1 утратила право на проценти за користування позикою.

Висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за користування позикою після спливу строку повернення коштів є неправильним.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Не врахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення процентів за користування позикою є обґрунтованим, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

У цій частині позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_1 заявлено з ціною 60 106 грн 59 коп. та задоволено на суму 10 216 грн 42 коп., тобто на 17% (10216,42х100: 60106,59).

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 130 грн 63 коп. судового збору за подання позову (768,40х17%). У свою чергу, ОСОБА_1 має відшкодувати ОСОБА_2 956 грн 66 коп. судового збору за подання апеляційної скарги (1152,60х83%).

Враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звільнити ОСОБА_2 від сплати ОСОБА_1 судового збору за подання позову та присудити з останньої на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 826 грн 03 коп. (956,66-130,63).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 червня 2019 року в частині стягнення процентів за користування позикою скасувати та у цій частині вимог ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат між сторонами змінити.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 49 890 гривень 17 копійок процентів за користування позикою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 826 гривень 03 копійкисудового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Приступа Д.І.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27