Справа №345/3180/20
Провадження № 2/345/1110/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.10.2020 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Миговича О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, суд -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 , звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 житлового будинку і 1/2 земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.07.1995року між ОСОБА_1 ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народилися: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, через погіршення між сторонами стосунків - рішенням Калуського міськрайонного суду від 06.06.2019року - шлюб між сторонами розірвано.

Проте, в період перебування у шлюбі - позивачкою та відповідачем було набуто спільно майно, а саме:

- житловий будинок, з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , і який, згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок ФОП ОСОБА_5 складається з: житловий будинок (А), криниця (№ НОМЕР_1 ), септик (№ НОМЕР_2 );

- земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0065, площею 0,1267га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок збудовано за час спільного проживання позивачкою та підповідачем на земельній ділянці, яка попередньо була відведена для будівництва.

В 2015році - відповідач оформив на своє ім`я правовстановлюючі документи на вищевказані збудований житловий будинок та земельну ділянку, на якій цей житловий будинок збудовано.

Таким чином вищевказане майно є їхньою спільною сумісною власністю, яке підлягає поділу між ними, тому з даним позовом звернулася до суду.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.09.2020 року було відкрито спрощене позовне провадження, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову.

Представник позивача в судове засідання подав заяву, за змістом якої підтримує позовні вимоги та просить позов задоволити, розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності його довірительки. Не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач належним чином повідомлявся про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження, однак в судове засідання відповідач не з`явився з невідомих для суду причин, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тобто правом на участь у розгляді справи не скористався.

Також у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

За письмовою заявою представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 17.07.1995 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії технічного паспорта на житловий будинок в АДРЕСА_1 , до складу будинковолодіння входять: житловий будинок (А), криниця №1, септик № (а.с. 9-13).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.04.2015 року житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 - (а.с. 7).

Зазначений житловий будинок збудовано на земельній ділянці площею 0,1267 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:0065, яка відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.08.2013 року, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.14).

Згідно з висновком оцінювача майна (ПП «Земексперт-Ф ) від 03.09.2020 року, вартість житлового будинку загальною площею 215,6 м.кв., господарських будівель та споруд, земельна ділянка площею 0,1267 га. кадастровий номер :03:001:0065, становить 267 750 грн (а.с. 17).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Також, згідно положень ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідно до ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 2 статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

В п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/9580/16-ц від 21 березня 2018 року.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що при поділі майна подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності вважається, що частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначене шлюбним договором або домовленістю між ними.

Відповідно до п. 23 даного Пленуму суду при вирішенні спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У зв`язку з викладеним, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки зазначене майно було набуто під час перебування сторін в шлюбі, що не спростовано відповідачем, та задоволення вимог позивачки про поділ спільного майна подружжя в рівних частинах по 1/2 частині.

Враховуючи те, що позивачка ОСОБА_1 набуває право власності на 1/2 частини житлового будинку, розміщеного на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_2 , то за нею ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/2 частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням спеціалістів.

При зверненні до суду із даним позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 1338,75 грн. (а.с.5).

Враховуючи те, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 , були задоволені, зокрема задоволено вимоги у відсотковому співвідношенні = 50%, тому з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивачки витрати пов`язані зі сплатою судового збору на суму 669,38 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні розміру компенсації витрат позивача на правничу допомогу, колегія суддів, дійшла висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу з таких підстав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_6 витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що наявний у матеріалах справи договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Іванів Р.Б., долучені до матеріалів справи квитанціґ та розрахунок-перелік послуг, які надані (надаватимуться) адвокатом не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Отже, з урахуванням викладеного, зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 372, 377 Цивільного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України, ст.ст. 12, 81, 141, 263 - 265, 280, 354 ЦПК України, суд -

р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Розділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) - право власності на 1/2 частку житлового будинку, з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , і який, згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок ФОП ОСОБА_5 складається з: житловий будинок (А), криниця (№1), септик (№ НОМЕР_2 ).

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) - право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:0065, площею 0,1267га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) - право власності на 1/2 частку житлового будинку, з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , і який, згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок ФОП ОСОБА_5 складається з: житловий будинок (А), криниця (№1), септик (№ НОМЕР_2 ).

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) - право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:0065, площею 0,1267га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 - 3669,38 грн. судових витрат.

В задоволенні решти позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 дній з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий :