ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1035/20 Справа № 210/5621/17 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 липня 2019 року, яке постановлено суддею Сільченко В.Є. у м. Кривому Розі відомості щодо дати складання повного тексту рішення матеріали справи не містять, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу удаваним правочином.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідач ОСОБА_2 є сестрою її чоловіка, а третя особа - ОСОБА_4 є свекрухою позивача. Сторони по справі між собою домовилися, що свекруха позивача - ОСОБА_4 продає свою трьохкімнатну квартиру за адресом: АДРЕСА_1 , а позивач купує за ці кошти приватний будинок, тоді як сама свекруха переходить жити в квартиру позивача АДРЕСА_2 і дану квартиру позивач переоформлює на відповідача ОСОБА_2 .

На виконання домовленостей сторін по справі позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 , а також з третьою особою - ОСОБА_4 вирішили подарувати відповідачеві ОСОБА_2 , двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2

Вказана квартира фактично мала даруватися доньці відповідача, але так як донька не заміжня, і сторони по справі не знають як вона буде себе вести в подальшому, то вони вирішили все-таки оформити квартиру на відповідача.

21 вересня 2013 року сторони по справі прийшли до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Пахомової Н.І., для оформлення договору дарування квартири.

В нотаріальній конторі позивач, відповідач та третя особа по справі з`ясували, що оформлення договору дарування є значно дорожчим, аніж оформлення договору купівлі - продажу, і враховуючи те, що вони були обмежені в коштах, вирішили оформити угоду купівлі-продажу, про що жодна із сторін не заперечувала.

21 вересня 2013 року позивач ОСОБА_1 , згідно договору купівлі-продажу квартири продала, а відповідач ОСОБА_2 , купила квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , про що приватним нотаріусом проведена реєстрація в реєстрі угод під номером 3985.

Грошові кошти позивач від відповідача не отримувала згідно домовленостей між ними та оформили договір купівлі-продажу не по ринковій вартості квартири, а по оціночній вартості, яка значно нижча аніж ринкова вартість квартири.

При оформленні договору сторони грошові кошти один одному не передавали, що зазначено в тексті договору, а також в договорі купівлі-продажу сторони вказали, що один з одним розрахувалися раніше.

Про дані домовленості знав і чоловік відповідача, який наполягав на оформленні квартири як умога дешевше, ні при яких випадках він на дану квартиру претендувати не буде, так як дана квартира фактично буде для дочки відповідача, а також заявив, що в них дружня сім`я і підстав витрачати лишні кошти немає.

В даний час відповідач ОСОБА_2 розлучилася зі своїм чоловіком ОСОБА_3 , який має намір ділити спільно придбане майно, і вимагає, щоб відповідач продала квартиру, в якій вони проживали разом, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_3 і кошти розділити.

ОСОБА_3 , відомо, що укладався удаваний правочин з метою економії коштів родини, і він ніякого відношення до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , не має.

На підставі наведеного, просила суд визнати удаваним правочином договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, зокрема, судом не враховано, що в перший раз справа призначалася до розгляду судом в загальному порядку, однак оскільки у судді закінчилися повноваження справа була передана до іншого судді, який всупереч раніше винесеній ухвалі приймає рішення про розгляд справи в спрощеному порядку, тому вважає, що суд в порушення ст. 2 ЦПК України розглянув дану справу в порядку спрощеного провадження, позбавивши сторони використати своє право на захист, оскільки даний спір стосується житла і вирішення даного спору в подальшому може позбавити третю сторону житла.

Крім того, на думку позивача, суд дав неправильну оцінку тим обставинам, що даний спір для позивача не породжує жодних правових наслідків, так як вирішення даного спору стосується її свекрухи, тобто третьої особи, яка купляла позивачу будинок і яка залишиться без житла.

Також апелянт звертає увагу на те, що раніше аналогічний позов перебував на розгляді в суді апеляційної інстанції і рішення суду першої інстанції було скасовано тільки з- підстав не залучення до справи в якості третьої особи ОСОБА_3 , інших підстав вказано не було.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_5 , які кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, відповідача ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, третю особу ОСОБА_4 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, третю особу ОСОБА_3 , його представник ОСОБА_6 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі - продажу від 21 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., позивач ОСОБА_1 продала, а відповідач ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Згідно з п. 3 договору купівлі - продажу від 21 вересня 2013 року, продаж квартири вчинено за 96 800 грн, які продавець, тобто ОСОБА_1 отримала від покупця , тобто ОСОБА_2 до підписання цього договору (а.с. 13).

Відповідно до п. 5 договору купівлі продажу від 21 вересня 2013 року, чоловік відповідача, третя особа ОСОБА_3 надав свою згоду на купівлю спірної квартири (а.с.13).

Згідно п. 10 договору купівлі продажу від 21 вересня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили, що цей договір не носить фіктивного та удаваного характеру, повністю усвідомлені про значення своїх дій, ні одна із сторін не ввела другу сторону в оману, щодо обставин правочину, договір є волевиявленням їхньої волі, і не вчинений під впливом тяжких обставин (а.с. 13-зворот).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності оспорюваного договору купівлі-продажу від 21 вересня 2013 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 235 ЦК України,удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/8252/14-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 435/1109/12-ц, та від 11 квітня 2018 року у справі № 707/1541/16-ц.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК, України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України,не надано належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин купівлі-продажу квартири є удаваними.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 10 договору купівлі - продажу від 21 вересня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили, що цей договір не носить фіктивного та удаваного характеру, повністю усвідомлені про значення своїх дій, ні одна із сторін не ввела другу сторону в оману, щодо обставин правочину, договір є волевиявленням їхньої волі, і не вчинений під впливом тяжких обставин (а.с. 13-зворот).

У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі - продажу від 21 вересня 2013 року удаваним.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що судом не враховано, що в перший раз справа призначалася до розгляду судом в загальному порядку, однак оскільки у судді закінчилися повноваження, справа була передана до розгляду іншому судді, який всупереч раніше винесеній ухвалі прийняв рішення про розгляд справи в спрощеному порядку та в порушення ст. 2 ЦПК України, розглянув дану справу в порядку спрощеного провадження, позбавивши сторони використати своє право на захист, оскільки даний спір стосується житла і вирішення даного спору в подальшому може позбавити третю сторону житла, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частинами п`ятою та сьомою статті 279 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, надала до суду відзив на позовну заяву разом з клопотанням про розгляд справи з викликом сторін (а.с. 94).

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлено про визнання договору купівлі - продажу удаваним правочином, ціна позову складає 96 800 грн. та дана категорія справ не відноситься до обов`язкової категорії розгляду справи в загальному порядку, що не перешкоджає розгляду у спрощеному позовному провадженні.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що розгляд даного позову підлягає в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що даний спір для позивача породжує правові наслідки, так як вирішення даного спору стосується її свекрухи, тобто третьої особи, яка купляла позивачу будинок і яка залишиться без житла, оскільки предметом спору є визнання договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 від 21 вересня 2013 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 удаваним та позивач не довела, що рішення суду впливає на права та обов`язки її свекрухи третьої особи ОСОБА_4 .

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено яким чином укладення даного правочину порушили права її свекрухи третьої особи ОСОБА_4 зважаючи на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що кошти від продажу трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 були передані позивачу ОСОБА_1 , яка за ці кошти купила приватний будинок, тоді як свекруха третя особа ОСОБА_4 переходить жити в двокімнатну квартиру позивача за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, у суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що відповідач та її чоловік не погодились на укладання договору дарування та наполягали на укладанні договору купівлі продажу.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача, що раніше аналогічний позов перебував на розгляді в суді апеляційної інстанції і рішення суду першої інстанції було скасовано тільки з підстав не залучення до справи в якості третьої особи ОСОБА_3 , інших підстав вказано не було, оскільки як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року рішення суду першої інстанції про визнання договору купівлі - продажу удаваним правочином скасовано з підстав порушення норм процесуального права, як передчасне, оскільки судом не залучено до участі у справі ОСОБА_3 , однак рішення суду впливає на його права та обов`язки та станом на липень 2017 року суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог п. «г.1» розділу V ЦПК України, не був наділений повноваженнями щодо вирішення питання про залучення до участі у справі ОСОБА_3 в якості сторони по справі.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що укладений договір купівлі - продажу кватири від 21 вересня 2013 року є удаваним, оскільки вказані доводи в ході розгляду справи не доведені безспірними, належними та допустимими доказами і спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи, порушень норм матеріального і процесуального права не допустив, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: