1Справа № 335/1972/20 2/335/1240/2020
РІШЕННЯ
29 вересня 2020 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Д.М.,
позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідача-1, відповідачів-2, 3 ОСОБА_2 , Задко Л.М.,
03.03.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» (далі відповідач-1), директора Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» Лещової О.О. (далі відповідач-2), заступника директора Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» Задко Л.І. (далі відповідач-3), про відшкодування моральної шкоди (а.с. 1).
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачі-2, 3, порушили права позивача шляхом незаконного збору його персональних даних, надавали недостовірну інформацію в офіційних документах та в суді, а також перешкоджали його працевлаштуванню, за таких обставин.
Так, директор Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» направила запит від 06.11.2019 до філії публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України», в якому просила надати їй відомості про його роботу в телерадіокомпанії, тобто, конфіденційну інформацію з метою подальшого її використання проти нього в суді. На вказаний лист продюсер філії публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» у листі від 06.11.2019 повідомила дати прийому та звільнення позивача з роботи, займану посаду та причину звільнення, тобто його персональні дані, в якому, до того ж, зазначила неправдиву інформацію. Зазначена інформація, викладена в листі від 06.11.2019, була використана відповідачем-2 при подачі відзиву від 11.07.2019 на позовну заяву в межах іншої справи за позовом ОСОБА_1 до Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві». Втім, позивач не надавав згоди на збір його персональних даних (конфіденційної інформації).
Крім того, на звернення позивача від серпня 2019 р. відповідач-2 надала відповідь від 12.09.2019, в якому зазначила недостовірну інформацію, а саме, що коли позивач звертався до неї з метою працевлаштування, вона повідомила, що посада електроосвітлювача була зайнята. Однак, як наполягає позивач, на момент його звернення в серпні 2019 р. посада освітлювача була вільною. До того ж, відповідач-3 в листі від 05.11.2019 також повідомила неправдиву інформацію щодо проходження з 09.09.2019 в Запорізькому муніципальному театру-лабораторії «Ві» стажування новим електроосвітлювачем.
Також у відзиві від 11.11.2019 відповідач-2 безпідставно, без надання доказів на підтвердження обставин, вказала, що позивач не мав бажання працевлаштовуватись в театр, а лише мав намір влаштувати скандал. 03.12.2019 відповідач-3 надала в суді неправдиві покази, як свідок, підтвердивши обставини, викладені у відзиві від 11.11.2019.
Вказані дії відповідачів призвели до моральних страждань через завдання шкоди його гідності, честі, діловій репутації.
З урахуванням чисельних уточнень та доповнень, остаточно просив стягнути на його користь компенсацію моральної шкоди з усіх відповідачів в солідарному порядку в розмірі 15 000,00 грн.
Судом проведено такі процесуальні дії у цій справі.
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2020 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Цією ж ухвалою встановлено позивачеві строк для усунення недоліку позовної заяви шляхом сплати судового збору до бюджету розміром 225 грн. (а.с. 2627).
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.05.2020 залишено без задоволення заяви ОСОБА_1 від 07.04.2020 та 04.05.2020 про відстрочення сплати судового збору, продовжено строк для усунення недоліку позовної заяви шляхом сплати судового збору до бюджету розміром 225 грн., до 23.05.2020 включно (а.с. 83).
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2020 заяву ОСОБА_1 від 25.05.2020 про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення у справі залишено без задоволення (а.с. 98).
22.06.2020 позивач усунув недоліки позовної заяви шляхом надання квитанції про сплату судового збору до бюджету розміром 225 грн.
Інших заяви по суті справи не надходило.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.
Представники відповідача-1, відповідачі-2, 3, в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Заслухавши учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Листом від 06.11.2019 № 368 за підписом продюсерки філії публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» ОСОБА_5 на адресу директора-художнього керівника Театру ОСОБА_2 надано відповідь на інформаційний запит від 06.11.2019 № 214, за змістом якої ОСОБА_1 працював освітлювачем Запорізької обласної державної телерадіокомпанії (на даний час філія ПАТ «НСТУ» «Запорізька регіональна дирекція») з 01.10.2013 по 07.05.2015, був звільнений за згодою сторін. Звільненню передували чисельні недоліки в роботі, порушення внутрішнього розпорядку, некоректне ставлення до ведучих та гостей телевізійних програм. ОСОБА_1 показав себе спеціалістом низького рівня, який не виконував вказівки свого безпосереднього керівництва та режисерів-постановників (а.с. 5).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу (далі ЦК) України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України).
Відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно з роз`ясненнями, наданими у п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001, № 1 від 27.02.2009, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Позивач зазначає про протиправність дій відповідачів, посилаючись на розповсюдження його персональних даних, що становлять конфіденційну інформацію, та використання в подальшому вказаної інформації проти нього у суді, а також надання недостовірної інформації, в т.ч. у відзиві на позов в межах іншої справи.
Правовідносини у сфері надання інформації про фізичних осіб врегульовані Законами України «Про інформацію», «Про захист персональних даних», «Про доступ до публічної інформації».
За визначенням, наданим у ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Згідно з ч. 2 ст. 5 цього Закону персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 цього Закону поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» конфіденційна інформація інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.
У запиті від 06.11.2019 за вих. № 214 за підписом директора-художнього керівника Запорізького муніципального театру-лабораторії «ВІ» відсутня інформація про національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження позивача.
Не міститься такої інформації й в листі від 06.11.2019 № 368 за підписом продюсерки філії публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» Андреєвої Н.
Отже, як запит так і відповідь на нього не містили конфіденційної інформації про позивача.
Однак, дати прийому і звільнення з роботи, інформація про займану посаду і причину звільнення, що також були наведені у листівід 06.11.2019 № 368 за підписом продюсерки філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» ОСОБА_5 , є персональними даними, оскільки становлять сукупність відомостей, які дозволяють ідентифікувати позивача. Доказів того, що позивач надавав згоду на розповсюдження цих відомостей, матеріали справи не містять.
Однак, за визначенням, наведеним у ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», розпорядником персональних даних є фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.
Таким чином, відповідачі у даній справі не можуть вважатися розпорядниками персональних даних. У даному випадку таким розпорядником є ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», до якої позивачем позовні вимоги у цій справі не заявлялись.
Використання ж відповідачами інформації, викладеної в листі ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» від 06.11.2019 № 368 для підготовки відзиву на позовну заяву є процесуальною діяльністю з розгляду справи відносно позивача, та не вважається розповсюдженням його персональних даних.
Стосовно доводів позивача про те, що на звернення позивача від серпня 2019 р. відповідач-2 надала відповідь від 12.09.2019, в якому зазначила недостовірну інформацію, а відповідач-3 в листі від 05.11.2019 повідомила неправдиву інформацію щодо проходження з 09.09.2019 в Запорізькому муніципальному театру-лабораторії «Ві» стажування новим електроосвітлювачем, суд зазначає наступне.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.12.2019 (а.с. 6771), залишеного без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 23.03.2020 (а.с. 6164), у задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.

Вказане судове рішення набрало законної сили 23.03.2020.

В рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.12.2019 у справі № 335/11839/19, провадження № 2/335/2817/2019, було встановлено такі факти.

12.08.2019 ОСОБА_1 звернувся із заявою від 12.08.2019, в якій просив надати копії документів на підставі яких директор Театру «Ві» Лещова О.О. стверджує, що ОСОБА_1 поганий освітлювач і відмовляє у прийомі на роботу. (а.с. 48).

12.09.2019 за вих. № 178 на звернення ОСОБА_1 від 12.09.2019 директор-художній керівник ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що на теперішній час ОСОБА_1 не були надані документи згідно до порядку оформлення працівника для детального ознайомлення відділом кадрів і призначення часу для проведення співбесіди, а саме: паспорт, трудова книжка, документи про професійну освіту або про професійну підготовку(диплом),воєнний квиток або приписне свідоцтво, довідка про присвоєння ідентифікаційного коду, документ спеціаліста з групою допуску з електробезпеки для оформлення подальших трудових відносин. Окрім того, на час телефонного звернення відповідна вакансія в Театрі «Ві» була відсутня, а на даний час на підприємстві проходить стажування працівник з технічної освітою з відповідною до вимог групою допуску на посаду електрик (а.с. 6).

13.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до Театру «Ві» з заявою в якій просить повідомити з якого числа прийнято на роботу (стажування) в Театр «Ві» той працівник, про якого зазначено у відповіді на звернення від 12.09.2019, зазначити точну дату (а.с. 9).

11.10.2019 за вих. № 197 на звернення ОСОБА_1 від 13.09.2019 директором-художнім керівником Театру «Ві» ОСОБА_2 повідомлено про неможливість надання запитуваної інформації стосовно працівників Театру «Ві» у зв`язку із тим, що запитувана інформація містить інформацію, що є персональними даними (а.с. 10).

Позивач вважає, що у відповіді від 12.09.2019 № 178 ОСОБА_2 викладено недостовірну інформацію, а саме, що на час його телефонного звернення відповідна вакансія у театрі була відсутня.

Разом із цим, надані позивачем на підтвердження надання ОСОБА_2 недостовірної інформації в листі від 12.09.2019 № 178, копія наказу Театру № 19-К від 29.07.2019 про звільнення ОСОБА_6 з посади електрика з 29.07.2019, та копія наказу Театру від 01.11.2019 № 29-К, про прийняття ОСОБА_7 на вакантну посаду електроосвітлювача з 02.11.2019, не підтверджують доводів позивача про недостовірність вищевказаної інформації.

Натомість, з листа заступника директора Театру Задко Л.М. від 05.11.2019 випливає, що ОСОБА_8 протягом майже двох місяців (з 09.09.2019) проходив безкоштовне стажування в Театрі.

Доказів на підтвердження протилежного позивачем суду надано не було.

Також, позивач вважає, що у відповіді від 11.10.2019 ОСОБА_2 неправомірно відмовила йому в наданні інформації на його запит від 13.09.2020, невірно застосовувавши положення Закону України «Про захист персональних даних» та Закон України «Про звернення громадян».

Суд не погоджується з такими доводами позивача, оскільки проаналізувавши зміст його звернення від 13.09.2019 суд дійшов висновку, що директор Театру «Ві» Лещова О.О., надавши вичерпну відповідь на вказане звернення позивача від 13.09.2019, порушила би вимоги Закону України «Про захист персональних даних». Тобто, відмова у наданні відповіді була правомірною та ґрунтується на вимогах законодавства.

Стосовно доводів позивача про те, що під час розгляду іншої цивільної справи відповідачем-2 ОСОБА_2 , із використанням інформації, викладеної в листівід 06.11.2019 № 368 за підписом продюсерки філії публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» Андреєвої Н., було подано відзив на позовну заяву, із зазначенням в ньому недостовірної інформації, чим завдано шкоди честі, гідності і ділової репутації позивача, суд зазначає таке.

Так за змістом рішення, відповідач в межах цивільної справи № 335/11839/19 подавав 11.11.2019 відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що ОСОБА_1 у 2019 році не звертався у 2019 році до Запорізького муніципального театр лабораторії «Ві» із письмовою заявою про прийняття його на роботу та не надавав жодних документів, визначених чинним законодавством про працю, а також Правилами внутрішнього трудового розпорядку Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві». А тому жодної письмової відповіді, яка б містила відмову у прийнятті ОСОБА_1 і могла бути підставою для оскарження в суді, позивач від відповідача не отримував. Всі звернення позивача як усні під час зустрічей з директором-художнім керівником театру, так і письмові, були направлені ним на влаштування скандалу та жодним чином не мали ознак бажання позивача влаштуватися на роботу. Окрім того, посилання позивача на те, що навесні 2019 року він в Інтернеті знайшов інформацію про нібито потребу театру в посаді освітлювач (або електроосвітлювач) не відповідають дійсності, оскільки відповідач не розміщував в Інтернеті об`яви про наявність такої вакантної посади, а інформація про наявність вакансії театром надана на адресу Запорізького центру зайнятості лише 17.07.2019 . Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що він має електротехнічну освіту та стаж роботи освітлювачем в різних держзакладах не відповідають дійсності та належним чином не підтверджені. Окрім того, зазначав, що ОСОБА_1 дійсно працював у 2011 році у відповідача на посаді електроосвітлювача, однак за час роботи показав низьку кваліфікацію як спеціаліста, неодноразово звертався до Департаменту культури і туризму ЗМР впродовж 20162019 рр. 10 разів щодо статутної діяльності різних закладах культури, а тому відповідач вважає що ОСОБА_1 зловживає своїми правами, позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими.

Копія зазначеного відзиву міститься в матеріалах даної справи (а.с. 1112).

Стосовно зазначення відповідачем-2 ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву негативних відомостей про позивача, а також про включення до відзиву недостовірної інформації, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відзив на позовну заяву є заявою по суті справи та враховується судом при ухваленні рішення в конкретній справі. Подання відзиву на позовну заяву є процесуальною дією. При цьому, вищевказаний відзив подавався в межах цивільної справи № 335/11839/19. Правова оцінка доводам (запереченням), зазначеним в ньому, а також доказам (якщо такі долучалися до нього), надана у судовому рішенні від 03.12.2019 у справі № 335/11839/19.

Виходячи зі змісту цього рішення, яке набрало законної сили, відсутні правові підстави вважати, що у відзиві на позов було зазначено неправдиву інформацію.

Більш того, інформація, отримана судом з відзиву на позовну заяву не може вважатися поширенням інформації у розумінні ст. 277 ЦК України, оскільки отримана судом в результаті процесуальної діяльності з розгляду цивільної справи.

Щодо надання відповідачем-3, негативних (недостовірних) відомостей про позивача під час її допиту в якості свідка в судовому засіданні, суд враховує таке.

Як випливає зі змісту рішення від 03.12.2019 у справі № 335/11839/19, під час розгляду цивільної справи № 335/11839/19 була допитана як свідок ОСОБА_3 , яка повідомила, що працює у Запорізькому муніципальному театрі-лабораторії «Ві» з 13.05.2019 на посаді заступника директора. ОСОБА_1 бачила 2 рази перший раз коли віддавала йому відповідь на заяву на що він давав письмову заяву, другий коли надавала іншу відповідь. ОСОБА_1 обидва рази мав змогу надати документи або заяву з приводу працевлаштування, однак заяви про прийняття на роботу не писав та документів, подання яких передбачено Правилами внутрішнього трудового розпорядку з приводу працевлаштування не надавав. Розмов про працевлаштування ОСОБА_1 взагалі зі свідком не вів, метою його приходу до театру було не це, а було поспілкуватися, поскандалити. Щодо процедури прийняття на роботу, то пояснила, що особа, яка бажає влаштуватися на роботу, приходить до театру з пакетом документів, як-то, паспорт, трудова книжка та інші документи, резюме і проходить відповідну співбесіду із директором театру, складає заяву про прийняття на роботу. Під час співбесіди визначається, які документи слід ще принести відділу кадрів. Позивач ані заяви про прийняття на роботу, ані жодних документів не надавав, до відділу кадрів або до інших осіб щодо питання можливості провести співбесіду та працевлаштуватися не звертався.

Суд зауважує, що допит свідка є процесуальною дією, передбаченою ст. 230 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 69 ЦПК України з`явлення свідка до суду за викликом та надання показань є його процесуальним обов`язком. В силу вимог ст. 90 ЦПК України показання свідка є доказом у справі, який підлягає оцінці під час ухвалення судом рішення у справі. Таким чином, показання, надані свідком під час судового засідання, не можуть вважатися поширенням інформації у розумінні ст. 277 ЦК України, оскільки такі показання отримані судом в результаті процесуальної діяльності з розгляду цивільної справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що відповідачі перешкоджали його працевлаштуванню до Театру, а також порушити його право на працю, оскільки за змістом рішення від 03.12.2019 у справі № 335/11839/19, під час розгляду цивільної справи № 335/11839/19, вказані обставини були перевірені судом, та суд дійшов висновку про відсутність будь-яких неправомірних дій щодо питань його працевлаштування.

Перевіряючи наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, суд також враховує, що позивач не надав відповідних доказів її заподіяння, зокрема, доказів понесених позивачем моральних страждань, переживань, втрат немайнового характеру тощо, не довів наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями її заподіювачів, не надав доказів на підтвердження вини відповідачів у її заподіянні.

Також, при оцінці аргументів та доводів сторін суд керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03). В зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що інші доводи позову, уточнень до нього та заперечень відповідачів проти нього, за вищевказаних обставин не мають суттєвого значення для вирішення спору та не потребують детальної відповіді на кожен з них.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що законні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відсутні, з огляду на що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Підстави для стягнення судових витрат, визначені ст. 141 ЦПК України, відсутні.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 19, 23, 7683, 89, 141, 247, 258259, 263265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві», директора Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» Лещової Ольги Олександрівни, заступника директора Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» Задко Лілії Миколаївни, про відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено в повному обсязі 01.10.2020.

Суддя І.П. Соболєва