ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» березня 2020 року

м. Харків

справа № 643/5107/17-ц

провадження 22ц/818/894/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лучнікова Ю.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2019 року в складі судді Губської Я.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лучнікова Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна про визнання кредитором, визнання фіктивним договору купівлі-продажу, визнання права власності, зобов`язання відшкодувати майнову шкоду та штрафні санкції, який в подальшому неодноразово уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 02 грудня 2016 року між ним та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_3 зобов`язався укласти з ним договір купівлі-продажу квартири в строк до 17 січня 2017 року за суму 1 922 866,00 грн, що еквівалентно 75 000,00 доларів США, та отримав грошову оплату в рахунок майбутнього продажу квартири в розмірі 1 204 996,00 грн, що еквівалентно 47 000,00 доларів США. Дружина продавця ОСОБА_4 була присутня при укладенні цієї угоди та надавала письмову згоду на продаж спільного майна подружжя.

Зазначив, що відповідно до умов попереднього договору від 02 грудня 2016 року його невиконання зі сторони ОСОБА_3 в 15-денний термін тягне за собою повернення коштів отриманих в рахунок оплати за основним договором, оскільки такий договір ним не укладений, та сплату штрафних санкцій в розмірі 2 409 992,00 грн.

В подальшому, на дату укладення основного договору ОСОБА_3 до нотаріуса не з`явився та квартиру йому не продав, тобто умови попереднього договору не виконано, кошти отримані в рахунок оплати за основним договором не повернуто, штрафні санкції також ним не сплачені.

Вказав, що ОСОБА_3 звернувся до нього з проханням сплатити йому ще частину коштів в оплату квартири, аргументувавши це тим, що квартира знаходиться під обтяженням і йому потрібні кошти на послуги юристів, щоб підготувати її до продажу.

Зазначив, що 05 травня 2017 року він ще сплатив ОСОБА_3 1100,00 доларів США, що еквівалентно 29128,00 грн, 21 серпня 2017 року 17 000,00 доларів США, що еквівалентно 43 3330,00 грн та 17 листопада 2017 року 1900,00 доларів США, що еквівалентно 50 293,00 грн, а всього 512 751,00 грн, про що останнім надано відповідні розписки.

Посилався на те, що при укладенні розписки від 21 серпня 2017 року та передаванні грошових коштів був присутній свідок ОСОБА_6 , який в подальшому отримав від ОСОБА_3 кошти для вирішення юридичних питань нібито пов`язаних із скасуванням обтяження, яке заважало продажу квартири.

В грудні 2017 року він дізнався про те, що квартиру, за яку він повністю сплатив кошти була перереєстрована на ОСОБА_5 , який є рідним братом дружини ОСОБА_6 . На його вимогу терміново повернути гроші в сумі, якій він сплатив за квартиру або ті, що нібито були отримані ОСОБА_3 від продажу квартири ОСОБА_5 , він відповів, що кошти він взагалі не отримав, оскільки квартира безоплатно за договором була перереєстрована на ОСОБА_7 на вимогу його родича ОСОБА_6 , а договір купівлі-продажу був укладений фіктивний. Це також підтверджується звукозаписом розмови зустрічі між ним та ОСОБА_3 від 08 грудня 2017 року.

Зазначив, що з аналізу укладеного правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вбачається, що договір купівлі-продажу квартири було укладено в письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом 04 грудня 2017 року. ОСОБА_4 , яка є дружною ОСОБА_3 , надала свою згоду на відчуження спільного майна подружжя. Продаж вчинено за 2 160 000,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 доларів США, які покупець отримав повністю до підписання договору купівлі-продажу шляхом перерахування коштів на поточний банківський рахунок продавця. Однак, грошові кошти в оплату за квартиру покупцем фактично не сплачувалися, оскільки ані покупець, ані продавець рахунки в банківських установах не відкривали та гроші один одному за цією угодою не перераховували. ОСОБА_5 взагалі не мав в розпорядженні кошти в зазначеному об`ємі, оскільки не має постійного джерела доходу, не є підприємцем, банківських кредитів не отримував.

Стверджував, що аналізуючи дії ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та укладені ними за участю нотаріусів угоди, можливо зробити висновок, що вони уклали фіктивну угоду з купівлі-продажу майна з метою позбавлення його майнових прав на оплачене і придбане майно та в шахрайський спосіб заволоділи його коштами.

В подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_5 намагалися від свого імені продати цю квартиру, що вже була оплачена і придбана ним, з метою повторного незаконного привласнення коштів від її продажу і унеможливлення позивачем взагалі отримання оплаченого майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вже під час розгляду справи судом ОСОБА_3 помер.

Вказав, що він в строк для прийняття спадщини спадкоємцями звернувся до державного нотаріуса із заявою про відшкодування зі спадщини померлого майнової шкоди, яку йому завдано незаконними діями померлого. Отже, він є кредитором до спадкоємців ОСОБА_3 з вимогами в сумі 4 127 739,00 грн.

Вважав, що фактично він виконав зі своєї сторони умови договору про купівлю-продаж квартири, але продавець безпідставно відмовився передавати йому куплену річ визначену індивідуальними ознаками.

Просив визнати ОСОБА_1 кредитором до померлого ОСОБА_3 з кредиторськими вимогами у сумі 4 127 739,00 грн; визнати фіктивним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 125,6 кв м від 04 грудня 2017 року між ОСОБА_3 (укладений за згодою його дружини ОСОБА_4 ) і ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 5366 та застосувати до нього наслідки недійсності правочину; визнати право власності на придбане майно вартістю 1 922 866,00 грн, а саме, трикімнатну квартиру, об`єкт житлової нерухомості за АДРЕСА_1 , загальною площею 125,6 кв м, житловою 55,4 кв м за ОСОБА_1 ; зобов`язати спадкоємців ОСОБА_3 відшкодувати майнову шкоду та штрафні санкції, які передбачені вимогами попереднього договору, ті що перевищують вартість придбаного майна, а саме в розмірі 2 204 873,00 грн за рахунок іншого рухомого та нерухомого майна, яке одержане ними у спадщину від померлого ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ; стягнути з відповідачів судові витрати та судовий збір в розмірі 11 000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано ОСОБА_1 кредитором до померлого ОСОБА_3 з кредиторськими вимогами в загальній сумі 2 922 743,00 грн; в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати в частині відмови в позові про визнання фіктивним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 і ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати фіктивним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. 04 грудня 2017 року за реєстровим номером № 5366 та визнати його недійсним, сторони договору повернути до первісного стану та поновити реєстрацію права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 ; в іншій частині рішення ним не оскаржувалося.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначив, що за життя у своїй заяві від 07 лютого 2018 року ОСОБА_3 визнав його позовні вимоги про стягнення з нього коштів за попереднім договором та за розписками, але відмовився від їх повернення мотивуючи тим, що вказані кошти витрачені ним на звільнення квартири від обтяження; що спірний договір є фіктивним, направлений на уникнення звернення стягнення на квартиру за відсутності у ОСОБА_3 коштів для повернення боргу, про що він заявляв за життя; що вказаний договір є фраудаторним правочином, як таким, що вчинений боржником на шкоду кредиторові; що судом першої інстанції визнано, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 2 160 000,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 доларів США, від продажу квартири, про що зазначено в оспорюваному договорі, в той же час ОСОБА_5 не надано суду доказів на підтвердження розрахунків з продавцем, а відсутність вказаних документів може свідчити про безгрошовість договору; що ОСОБА_5 не надано до суду даних щодо походження грошей на придбання квартири у сумі 2 160 000,00 грн, даних про його доходи при тому, що в заяві до нотаріуса при укладенні спірного договору він зазначив, що грошові кошти, які витрачаються на її придбання є його особистою власністю і його дружина не надавала згоди на купівлю квартири, а наявність такої заяви може свідчити лише про бажання ОСОБА_5 спростити процес перепродажу квартири; що у ОСОБА_3 та ОСОБА_5 була мета формально позбавити ОСОБА_3 права власності, тому реєстрація права власності за ОСОБА_5 надавала можливість їм вжити заходів для подальшого перепродажу квартири титульним власником; що оскільки у ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було волевиявлення на укладення фіктивного договору купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції не міг посилатись на письмові пояснення ОСОБА_3 , як заінтересованої особи, про фактичне прийняття ОСОБА_5 квартири у власність і розпорядження нею.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

16 березня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, яке задоволено.

17 березня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці Потаніна О.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке, враховуючи їх неодноразовість, залишено без задоволення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що спірний договір купівлі-продажу відповідає дійсним намірам сторін та не носить фіктивного характеру, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, волевиявлення кожної сторони було вільним і відповідало внутрішній волі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язуються у майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири, в якому ОСОБА_3 буде виступати в якості продавця належної йому квартири, а ОСОБА_1 буде виступати в якості покупця цього нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 3 цього договору основний договір має бути укладений до 12 години 00 хвилин 20 січня 2017 року. Сторони домовилися про те, що основний договір має посвідчуватися у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лучнікової Ю.В. за адресою: АДРЕСА_2 Харків, вулиця Космічна № 21 офіс № 2.

Згідно з пунктом 4 цього договору істотними умовами основного договору є наступні: загальна сума договору 1 922 866,00 грн, що еквівалентна сумі 75 000,00 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого НБУ на час укладення цього договору; витрати за нотаріальне посвідчення основного договору, вартість довідок та витягів сплачує ОСОБА_3 ; на реєстраційному обліку ніхто не перебуває, квартира вільна для її безперешкодного використання; на момент укладення основного договору об`єкт нікому іншому не продано, не подаровано, не відчужено іншим особам, не передано як внесок до статутного капіталу юридичних осіб, щодо нього не ведуться судові спори, під забороною (арештом) та в податковій заставі не перебуває, як юридична адреса не використовується, прихованих недоліків, а також прав щодо нього третіх осіб (в тому числі, за договорами найму чи шлюбними контрактами) як в межах, так і за межами України немає.

Пунктом 5 цього договору передбачено, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 гроші в сумі 1 204 996,00 грн, що еквівалентно сумі 47 000,00 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого НБУ на час укладення цього договору, в рахунок належної ОСОБА_1 за основним договором купівлі-продажу квартири суми, зазначеної в пункті 4 цього договору, а ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі 1 204 996,00 грн, що еквівалентно сумі 47 000,00 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого НБУ на час укладення цього договору, повністю під час підписання цього договору.

Пунктом 8.1 цього договору передбачено, що ОСОБА_3 , отримавши згідно з пунктом 5 цього договору грошові кошти, у випадку невиконання цього договору (відмови укласти основний договір, неподання нотаріусу в необхідний строк документів, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору, неприбуття до нотаріуса для укладення основного договору в строк та місце, встановлені цим договором, внаслідок яких основний договір не буде укладений з його вини у строк, у місці та на умовах, встановлених цим договором) сплачує ОСОБА_1 гроші в сумі 2 409 922,00 грн (а.с.4, 40 том 1).

20 січня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лучніковою Ю.В. видано свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_1 20 січня 2017 року о 12 годині 00 хвилин знаходився у приміщенні за адресою: м. Харків, вулиця Космічна № 21 офіс № 2 (а. с.5, 41 том 1, а.с.42 том 3).

05 травня 2017 року, 21 серпня 2017 року та 17 листопада 2017 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 отримав 1100,00 доларів США, 17 000,00 доларів США та 1900,00 доларів США відповідно, в рахунок продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , про що останній написав відповідні розписки (а.с.68, 69,70, 79, 80, 81 том 1).

04 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність належну продавцю на праві приватної власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 55,4 кв м, загальною площею 125,6 кв м.

Відповідно до пункту 3 цього договору продаж здійснено за 2 160 000,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 доларів США, які продавець отримав від покупця повністю ще до підписання цього договору, та своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність щодо нього претензій майнового характеру. Сторони свідчать про те, що розрахунок між ними відбувся з дотриманням вимоги статті 1087 ЦК України та Постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року № 210. Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни майна, що відчужується, сторонам нотаріусом роз`яснено.

Згідно з пунктом 4 цього договору продавець свідчить, що продаж здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, а також вказано в договорі квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі та під забороною не перебуває, прав у третіх осіб, в тому числі, малолітніх та неповнолітніх, як і межах, так і за межами України, не має, що в поточному році житлову нерухомість або земельну ділянку продає вперше.

Продавець та покупець у присутності нотаріуса стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної зі сторін. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі. Договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони не обмежені у праві укладати правочини, вони не визнані в установленому законом порядку недієздатними (повністю або частково), вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, вони вільно володіють українською мовою, що дає кожному з них змогу правильно розуміти зміст цього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених ними, та умов, які є обов`язковими, ними прочитаний, кожному зрозумілий і кожним схвалений.

Договір укладається за згодою ОСОБА_4 дружини продавця, справжність підпису на якій засвідчена Лавінда Н.О., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 04 грудня 2017 року за реєстровим № 5365.

Покупець свідчить та гарантує, що купує нерухоме майно за власні кошти, оскільки у шлюбі він не перебував та не перебуває, однією сім`єю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживав та не проживає, про що нотаріусом доведено до відома продавця.

Покупець стверджує, що квартира візуально оглянута до підписання договору, недоліків або дефектів, які б перешкоджали її використанню за призначенням, самочинних добудов, перебудов, перепланування, не виявлено.

Сторони стверджують, що цей договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (а.с.39,95-96 том 1, а.с.43-44, 101 том 3).

04 грудня 2017 року ОСОБА_4 , яка є дружиною ОСОБА_3 , надала свою згоду своєму чоловіку продати квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана ними в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти та на укладення і підписання договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна на умовах, за ціну та на його розсуд. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.Ю. (а.с.129 том 3).

04 грудня 2017 року ОСОБА_5 засвідчив, що в зареєстрованому та незареєстрованому шлюбі не знаходився та не знаходиться, гроші, які витрачаються на купівлю квартири АДРЕСА_1 , є його особистою власність. ОСОБА_3 також підписав цю заяву та зазначив, що про цей факт йому відомо (а.с.131 том 3).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 113861517 від 13 лютого 2018 року ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 125,6 кв м, житловою площею 55,4 кв м (а.с.116-127 том 1).

Аналогічна інформація міститься і у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106093976 від 04 грудня 2017 року (а.с.30 том 2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Третьої Харківської державної нотаріальної контори з заявою, в якій повідомив про те, що він є кредитором померлого ОСОБА_3 та згідно зі статтею 1281 ЦК України пред`являє свої вимоги до його спадкоємців, яка зареєстрована за № 419, та цього ж дня відкрито спадкову справу № 188/2018 (а.с.171, 172 том 1).

Відповідно до відповіді Третьої Харківської державної нотаріальної контори № 167/01-16 від 28 січня 2019 року, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , який проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , з заявою до нотаріальної контри звернувся ОСОБА_1 , кредитор померлого з заявою про пред`явлення своїх вимог до спадкоємців померлого. Заведено спадкову справу № 188/2018. З заявами про прийняття спадщини або відмови від спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ніхто не звертався (а.с.82 том 3).

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2, 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість реалізації заінтересованою особою її прав.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, а також постановах Верховного Суду від 21 грудня 2019 року у справі № 520/2326/17-ц (провадження № 61-47755св18), від 20 грудня 2019 року у справі № 369/10179/17-ц (провадження № 61-9866св19), від 18 грудня 2019 року у справі № 712/13738/17-ц (провадження № 61-44736св18).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину фіктивно повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Матеріали справи свідчать про відсутність підстав для визнання оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу від 04 грудня 2017 року недійсними з підстав фіктивності, що підтверджується матеріалами справи та фактичними обставинами, встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2017 року продаж майна здійснено за 2 160 000,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 доларів США, які продавець отримав від покупця повністю ще до підписання цього договору, та своїм підписом під цим договором підтверджував проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність щодо нього претензій майнового характеру. Сторони свідчили про те, що розрахунок між ними відбувся з дотриманням вимоги статті 1087 ЦК України та Постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року № 210.

Належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин позивачем суду не надано.

Крім того, своїми підписами сторони засвідчили, що однаково розуміють значення і умови оспорюваного договору та його правові наслідки для кожної зі сторін. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі. Договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину; цей договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (пункт 4 договору купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2017 року).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник не довели, що оспорюваний договір купівлі продажу є фіктивним. Їх посилання на диск з записом розмови не є належним доказом в цій справі для підтвердження фіктивності оспорюваного договору, виходячи з вимог статті 100 ЦПК України, оскільки, по перше, існує певний порядок надання електронних доказів, якого ОСОБА_1 не дотримався, а по друге, з цього запису не зрозуміло, хто є учасником розмови, та обставини, які були предметом розмови, не стосуються спору, який наразі вирішується.

Аналізуючи наведене, судова колегія зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність відсутності в обох сторін наміру щодо реального переходу права власності на нерухоме майно від ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , вірно врахувавши, що покупцем ОСОБА_5 в подальшому, з метою настання правових наслідків, що обумовлені договором, здійснено державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно, що спростовує доводи апеляційної скарги про фіктивність оспорюваного договору.

Наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для задоволення його вимог, оскільки покупець сплатив продавцю кошти за придбане майно; на виконання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу здійснено державну реєстрацію переходу права власності на спірну квартиру від продавця до покупця. Таким чином, майно передано від ОСОБА_3 новому власнику - ОСОБА_5 . Спростувань щодо цього матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України їх не надано.

В іншій частині рішення не оскаржувалося та не переглядалося.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення в оскаржуваній частині судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення не оскаржувалося та не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.