Справа № 2-н-353/2009
Провадження № 2-с/263/4/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року місто Маріуполь

Суддя Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Музика О.М., ознайомившись із заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу від 13 лютого 2009 року № 2-н-353/2009, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Кредитної спілки «Азовська кредитна компанія» заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 12 березня 2020 року надійшла заява ОСОБА_1 про скасування судового наказу від 13 лютого 2009 року № 2-н-353/2009, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Кредитної спілки «Азовська кредитна компанія» заборгованості за кредитним договором.

Одночасно ОСОБА_1 заявлене клопотання про поновлення строку звернення до суду із заявою про скасування судового наказу, посилаючись на те, що про існування оскаржуваного судового наказу їй стало відомо лише 25 лютого 2020 року від представника Приморського ВДВС у м. Маріуполі при отриманні усної інформації. 27 лютого 2020 року заявник звернулася до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області із заявою про видачу судового наказу та ознайомлення з матеріалами справи № 2-н-353/2009. Листом від 02 березня 2020 року ОСОБА_1 видана копія судового наказу № 2-н-353/2009 та повідомлено про неможливість ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку зі знищенням таких. Тому днем отримання боржником копії судового наказу є день його вручення боржнику. Заявник займається підприємницькою діяльність з 2012 року та про жодні виконавчі провадження відносно її підприємницької діяльності та її майна їй відомо не було.

Ознайомившись із клопотанням заявника та матеріалами заяви, суддя дійшов наступного висновку.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

ЦПК України у частині 1 статті 2 закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 120 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України (в редакції на час видачі оскаржуваного судового наказу) заява боржника про скасування судового наказу, що подана в установлений строк, розглядається судом протягом п`яти днів з дня її надходження без судового розгляду і виклику сторін, про що постановляється ухвала, якою скасовується судовий наказ.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany).

Дотримання строків оскарження судового рішення (наказу) є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся для оскарження, відносини стають стабільними.

Виконання обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту заяви про скасування судового наказу, покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї для цього дії.

Прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.98 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001. У них зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави.

Якщо в законі визначено порядок учинення певних дій, такий порядок у силу вимог вітчизняного законодавства повинен дисциплінувати осіб, котрі звертаються до суду, та не допускати входження процесу в безладний рух, оскільки право на суд не є абсолютним.

При цьому незнання про порушення через байдужість до своїх прав або нереалізація своїх прав на оскарження дій чи бездіяльності не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Разом з тим, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані дійсно з істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Із заяви про скасування судового наказу та доданих до неї документів вбачається, що жодних належних та допустимих доказів щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі заявника своєчасно звернутися до суду заявник не надає, та відповідно судом не встановлено обставин, які б вказували про наявність об`єктивних перешкод для подання заяви у встановлений цивільним процесуальним законодавством строк, а тому відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення такого строку.

Згідно з ч. 2 ст. 171 ЦПК України заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.

На підставі викладеного, необхідно дійти висновку, що заява про скасування судового наказу подана після закінчення строку, встановленого на оскарження такого та підлягає поверненню заявнику на підставі ч. 2 ст. 171 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 170 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу від 13 лютого 2009 року № 2-н-353/2009, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Кредитної спілки «Азовська кредитна компанія» заборгованості за кредитним договором, - повернути заявнику без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання повного тексту ухвали суду, шляхом подачі її до суду апеляційної інстанції через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Суддя О.М. Музика