Житомирський апеляційний суд
Справа №280/1197/18 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 3 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №280/1197/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Коростишівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області, ухвалене 18 листопада 2019 року суддею Янчук В.В. у м. Коростишеві, повний текст рішення складено 27 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулися в суд з позовом до Коростишівської міської ради, у якому просили визнати за ними право спільної сумісної власності за набувальною давністю на Ѕ ідеальної частки жилого будинку АДРЕСА_1 , яка рахується за померлим ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначили, що з 2000 року вони безперервно користуються вказаним нерухомим майном, Ѕ частини якого їм у 2007 році подарувала ОСОБА_4 . Іншу частину будинку у спадщину ніхто не набув, будинком ніхто не цікавиться, тому вважають наявні підстави для набуття права власності на це майно відповідно до ст. 344 ЦК України.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просили скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення їх позову.

На їх думку, суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на зазначені у позовній заяві обставини, яким суд першої інстанції не дав належної оцінки. Суд необґрунтовано послався на те, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулась ОСОБА_5 , оскільки в матеріалах справи відсутня така інформація. Крім того, якщо вважати, що така заява існувала, то вона подана поза межами строку для прийняття спадщини, визначеного ст.549 ЦК УРСР. Також, вважають, що належність майна ОСОБА_3 , який помер ще у 1995 році, не може впливати на вирішення спору, оскільки оцінку слід надавати обставинам щодо спадкування майна померлого, чого судом зроблено не було. Суд також не зазначив, яке правове значення для вирішення спору має та обставина, що вони є співвласниками домоволодіння, частки яких не виділені в натурі, оскільки вони юридично позбавлені такого права. Крім того, суд не звернув уваги, що вони не були обізнані про наявність іншого спадкоємця, крім сина власника будинку ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , який отримав свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину будинку та зважаючи на попередню домовленість про відчуження всього будинку, уклав договір дарування належної йому частини. В подальшому з 2000 року вони користувались всім будинком, за цей час ніхто не заявляв прав на нього, а тому вони були переконані у правомірності набуття права володіння всім будинком і відсутності порушення прав інших осіб. Отже, вважають, що вони добросовісно володіли будинком, на який своїх прав будь-хто не заявляв. При цьому спадщина на Ѕ частину будинку протягом 24 років не оформлена, достовірних доказів прийняття спадщини у вигляді Ѕ частини будинку немає, існування іншого потенційного співвласника спірного будинку матеріалами витребуваної спадкової справи не підтверджується. Тому вважають, висновок суду про те, що вони не є добросовісними набувачами, не відповідає фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду.

В судовому засіданні ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_7 , який є також представником ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав.

Представник відповідача надіслав заяву про розгляд апеляційної скарги у його відсутність, просив ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.158).

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до дублікату договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального жилого будинку виданого Коростишівською державною нотаріальною конторою 21.02.2000, реєстр № 1-406, зареєстрованого в Житомирському обласному державному підприємстві по технічній інвентаризації в реєстровій книзі №21 за № 5267) ОСОБА_3 належав житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 99-101).

Останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

З матеріалів спадкової справи № 294/95, яка заведена Коростишівською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого ОСОБА_3 вбачається, що спадкоємцем в Ѕ частці є син ОСОБА_6 та останньому 20.03.2000 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину вищевказаного житлового будинку (а.с. 98). Вказане свідоцтво отримала за дорученням позивач ОСОБА_2 , про що свідчить запис за № 155 у книзі обліку і реєстрації спадкових справ за 1999-2000 роки Коростишівської державної нотаріальної контори (а.с. 103 зв).

У подальшому ОСОБА_6 відповідно до договору дарування від 16.06.2000 подарував Ѕ частину будинку ОСОБА_4 (а.с. 20).

За договором дарування від 30.11.2007 ОСОБА_4 подарувала в рівних частках Ѕ частину будинку позивачам - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 21).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на будинок належить: Ѕ ОСОБА_3 та позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно по ј кожному (а.с. 7-8).

З наданої нотаріальним архівом копії сторінки книги обліку і реєстрації спадкових справ за 1994-1995 роки Коростишівської державної нотаріальної контори, вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулась ОСОБА_5 . Заява останньої була прийнята та зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за порядковим № 372. Відмітки про видачу свідоцтва про право на спадщину відсутні (а.с. 97, 102 зв.).

Обґрунтовуючи позов, позивачі вказували на добросовісність володіння ними будинком, відсутність спорів щодо спірного майна та відсутність інших осіб, які б претендували на нього.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не є добросовісними набувачами, а тривалий час проживання, відкритість і безперервність користування спірним майном, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовними та достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Ухвалене судом рішення також відповідає роз`ясненням, наданим судам у пунктах 9, 11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та ґрунтуються на неправильному розумінні норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Зокрема, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Суд правильно зазначив, що позивачі були обізнані про те, що власником Ѕ частини житлового будинку, який є предметом спору та на яку вони просять визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 . Смерть ОСОБА_3 , відсутність спорів, претензій щодо користуванням даним майном не дають підстав для того, щоб вважати користування позивачами чужим майном правомірним.

Крім того, наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачі є співвласниками даного домоволодіння, частки яких не виділені в натурі, що вказує на наявність у них певного юридичного титулу, яка виключає застосування набувальної давності.

Оскільки, позивачами не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність ухваленого рішення не впливають.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 20 березня 2020 року.