Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 489/206/18

провадження № 61-3092св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державний реєстратор комунального підприємства «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» Васалатій Тетяна Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва у складі судді Тихонової Н. С.

від 05 листопада 2018 року та постанову Миколаївськогоапеляційного суду у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Данилової О. О., Коломієць В. В.,

від 17 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ТОВ «Кредекс Фінанс», яке змінило свою назву на

ТОВ «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал», товариство), звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що 10 жовтня 2017 року на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки від 06 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», та ОСОБА_1 , останнє набуло право власності на квартиру

АДРЕСА_1 .Цього ж дня, 10 жовтня 2017 року, право власності за товариством на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Проте, на даний час в квартирі зареєстровані та проживають відповідачі без поважних на те причин, чим створюють перешкоди позивачу у розпорядженні належним йому майном.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою

АДРЕСА_1 .

12 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ТОВ «Вердикт Капітал», державного реєстратора КП «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» Васалатій Т. М. про визнання рішення державного реєстратора протиправним та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що спірна квартира є іпотечним майном, право власності на яке товариство зареєструвало без належних правових підстав, оскільки на це майно поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті». Так, іпотечне майно придбано ним не за рахунок отриманого кредиту в іноземній валюті, є його єдиним житлом та має площу менше 140 кв. м. Крім того, зазначав, що державний реєстратор при реєстрації права власності на спірну квартиру за товариством не перевірив усіх обставин та умов, необхідних для реєстрації права власності.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня 2017 року індексний номер 37586674, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кредекс Фінанс».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2018 року позов ТОВ «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», об`єднано з зустрічним позовом ОСОБА_1 в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада

2018 року у задоволенні позовів ТОВ «Вердикт Капітал» та ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ТОВ «Вердикт Капітал» мотивовано тим, що квартира, яка є предметом іпотеки, була набута іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів ТОВ «Вердикт Капітал», наданих ОСОБА_1 на підставі кредитного договору від 06 серпня

2008 року, тому виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР є неможливим.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті»регулює правовідносини, що виникають у випадку примусового звернення стягнення на іпотечне майно або звернення стягнення без згоди власника. Оспорюване рішення про реєстрацію права власності було прийнято державним реєстратором на підставі договору іпотеки від 06 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 , який у зазначеному договорі надав свою згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом визнання права власності іпотечне майно за іпотекодержателем. Крім того, товариством було надано реєстратору усі необхідні документи для вчинення реєстраційної дії.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївськогоапеляційного суду від 17 січня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Вердикт Капітал» залишено без задоволення,

а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада

2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Скасовано рішення державного реєстратора комунального підприємства «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» Васалатій Т. М.

від 17 жовтня 2017 року, індексний номер 37586674, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру

АДРЕСА_1 за ТОВ «Кредекс Фінанс».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал» є правильним, оскільки придбання спірної квартири не за рахунок кредитних коштів унеможливлює виселення з неї відповідачів без надання іншого житла згідно з вимогами статті 109 ЖК УРСР.

Апеляційний суд вважав, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні й зустрічного позову, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішені спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Таким чином, дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, як забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал» просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник втратив право власності на квартиру, відповідно й втратив право користування ним, а тому товариство має право вимагати виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла. Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, лише щодо вжиття заходів примусового виконання рішень, що допускає набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у порядку статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Разом з тим, реєстрація за товариством права власності на предмет іпотеки відбулася у позасудовому порядку на підставі договору, в якому іпотекодавець надав свою згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки, про що свідчить відповідне застереження у договорі іпотеки, а тому дія зазначеного Закону на спірні правовідносини не поширюється.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав від банку кредит у розмірі 54 000 доларів США на поточні потреби з терміном повернення - 05 серпня 2019 року.

З метою забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором, цього ж дня між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредобанк» укладено договір іпотеки, предметом якого є належна ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 (загальна площа

81,2 кв. м, житлова площа 50,6 кв. м).

Відповідно до пункту 5.3 договору іпотеки іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом прийняття предмета іпотеки у свою власність.

17 лютого 2011 року на підставі договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором, іпотекодержатель ПАТ «Кредобанк» передало своє право вимоги за іпотечним договором, укладеним з ОСОБА_1 позивачу - ТОВ «Кредекс Фінанс», яке з 03 серпня 2018 року змінило назву на

ТОВ «Вердикт Капітал».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 03 січня

2018 року вбачається, що на підставі внесеного до реєстру запису

від 10 жовтня 2017 року ТОВ «Кредекс Фінанс» є власником квартири

АДРЕСА_1 , що належала на праві власності відповідачу ОСОБА_1 .

Відповідний запис було вчинено державним реєстратором КП «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» Васалатій Т. М. на підставі договору про відступлення права за іпотечним договором від 17 лютого 2011 року, договору іпотеки від 06 серпня 2008 року, накладної про відправлення та вручення заяви-вимоги від 25 липня 2017 року, рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки від 20 квітня 2017 року та заяви ТОВ «Кредекс Фінанс».

Установлено, що квартира

АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, була набута ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2003 року, тобто не за кредитні кошти.

За вказаною адресою зареєстровані та фактично мешкають: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а. с. 27-29 т. 1).

Даних про наявність у позичальника ОСОБА_1 іншої житлової нерухомості матеріали справи не містять.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ТОВ «Вердикт Капітал» здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо позову ТОВ «Вердикт Капітал»

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі

№ 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження

№ 14-317цс18).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого

2016 року № 6-2830цс15.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, установивши, що

АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном та про виселення відповідачів з якої просив позивач, була придбана не за рахунок коштів, наданих ВАТ «Кредобанк» ОСОБА_1 на підставі укладеного між ними кредитного договору від 06 серпня 2008 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» про виселення з цього будинку відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, правильно застосувавши до спірних правовідносин положення

статті 109 ЖК УРСР.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги про помилкове застосування до спірних правовідносин норми статті 109 ЖК УРСР спростовуються вищевикладеним.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права при вирішенні позову ТОВ «Вердикт Капітал»,

а зводяться лише до переоцінки доказів.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 зазначеного Закону).

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк

та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи

на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми

статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час

укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором

між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває

в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує

140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня

1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Проіпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження

в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що спірна квартира

АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнуто на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал». При цьому суд апеляційної інстанції надав правильну оцінку тим обставинам, що кредит був наданий ОСОБА_1 в іноземній валюті, повернення якого забезпечувалося квартирою, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м і яка є єдиним житлом позичальника.

Отже, у державного реєстратора КП «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» Васалатій Т. М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за

ТОВ «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», у звязку із чим суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про скасування рішення державного реєстратора від 17 жовтня 2017 року, індексний номер 37586674

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України

«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого

як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах

Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року

у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20.

Тобто після ухвалення судового рішення Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі №464/8589/15-ц, Велика Палата Верховного Суду підтвердила свою раніше прийняту правову позицію, тому застосуванню підлягає положення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про обов`язковість для судів висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо безумовного права іподекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки виходячи зі змісту договору іпотеки незалежно від претензій іпотекодавця, оскільки рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене лише у випадку доведеності факту повного виконання своїх зобов`язань боржником за кредитним договором, спростовуються вищезазначеними вимогами закону.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада

2018 року у нескасованій судом апеляційної інстанції частині та постанову Миколаївськогоапеляційного суду від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Миколаївськогоапеляційного суду

від 17 січня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович