Справа № 640/6465/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 рокуКиївський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Кострової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, 3-я особа ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася у суд з позовом до відповідача, Харківської міської ради, в якому просить суд : встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не менш п`яти років ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , як учасника спільної сумісної власності з ОСОБА_3 на підставі приватизації квартири 7 червня 1999 року, про що видане свідоцтво НОМЕР_2 про право власності на житло за реєстраційним № 2А-99-194185 м. Харкова виконавчим комітетом Харківської міської ради на ім`я ОСОБА_3 та члена його сім`ї ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування як спадкоємця четвертої черги після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1959 року. У 1960 році у них народилась дочка - ОСОБА_4 , однак ОСОБА_3 не був записаний як батько. В подальшому, згідно ордеру №02371 від 05.11.1962р. ОСОБА_3 була надана квартира АДРЕСА_2 (в подальшому змінена адреса на АДРЕСА_3 ) . В ордері зазначено, що квартира надається на сім`ю - жінку ОСОБА_1 та дочку - ОСОБА_5 .. В подальшому вона із ОСОБА_3 приватизували вказану квартиру на праві спільної сумісної власності. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, вона його поховала. Після смерті ОСОБА_3 вона звернулась до нотаріуса про оформлення спадщини та видачі їй свідоцтва на її частку квартири, однак нотаріус відмовив, внаслідок чого вона вимушена звернутися за захистом своїх у суд.

Відповідач - Харківська міська рада, у поданому відзиві, просила в задоволені позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень зазнає, що позивачем не надано належних та достатніх доказів проживання позивача однією сім`єю із померлим ОСОБА_3 не менше п`яти років, до моменту відкриття спадщини, внаслідок чого вона не є спадкоємцем, після смерті ОСОБА_3 та не має право на спадщину.

3-я особа ОСОБА_2 , у судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом, шляхом розміщення ухвали та повістки на сайт суду .

Ухвалами суду було відкрито провадження у дані справі, витребуванні докази, залучена третя особа, справа призначена до судового розсляду.

Суд заслухавши пояснення позивача, його представника, показання свідків - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_3 від 07.06.1999р., виданого Центром приватизації державного житлового фонду.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Його поховання, згідно наданого договору та квитанції, здійснювала ОСОБА_1 .

Згідно спадкової справи №220/2018, заведеної Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини 16.04.2018 р. звернулась ОСОБА_1 ОСОБА_3 на момент смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , заповіту не залишив.

Нотаріусом постановою від 18.02.2019р. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_3 , а також надані відповіді про неможливість видачі позивачу свідоцтва про право власності на Ѕ частину квартири.

Позивач зазначає, що проживала разом із померлим ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу , починаючи з 1959 р.

Разом з тим, положення які містять норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, введені з 01 січня 2004 року, разом із набранням Сімейним кодексом України законної сили.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, можливе лише після 01 січня 2004 року, коли набрав законної сили Сімейний кодекс України .

Згідно ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В порядку ч. 4 вказаної статті сім`я створюється не тільки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а й на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За положеннями ч.ч. 1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі - ст. 25 СК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. При цьому, в порядку ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим, а також у разі його розірвання.

Положеннями ст. 74 СК України врегульовані майнові права осіб, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Дані положення є виключенням, а отже особи, що проживали без реєстрації шлюбу інших прав, ніж визначені ст. 74 СК України, не набувають. Крім того, як вбачається із тексту вказаної статті умовами набуття майнових прав на спільне майно є проживання жінка та чоловік однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за умови якщо вони не перебувають в будь-якому іншому шлюбі.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави стверджувати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і, за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними, що узгоджується із правовою позицією ВС від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18.

Згідно відповіді Новосанжарського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавські області та копії актового запису №6 ОСОБА_3 , 1933р.н. с.Клюсівка та ОСОБА_8 , 1937р.н. с. Мар`янівка, 28.02.1956 року зареєстрували шлюб, відомості про розірвання шлюбу - відсутні. Відомості про смерть ОСОБА_9 - відсутні.

Показання свідків та надані суду письмові документи в копіях - договори, квитанції, ордер, свідоцтво, зазначених обставин не спростовують.

У зв`язку з цим, наявність зареєстрованого шлюбу померлого ОСОБА_3 із ОСОБА_2 , за відсутності доказів розірвання шлюбу або смерті дружини, унеможливлює встановлення судом факту спільного проживання ОСОБА_3 із позивачем, як чоловіка і дружина без реєстрації шлюбу, оскільки вказане не відповідає наведеним нормам сімейного права та суперечить моральним засадам суспільства.

Таким чином, в задоволені позовних вимог про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 із позивачем, як чоловіка і дружина без реєстрації шлюбу та визнання права власності на Ѕ частку квартири в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_3 , необхідно відмовити, враховуючи, що зазначені вимоги є взаємопов`язані.

Стосовно визнання за позивачем право власності на Ѕ частину квартири , в порядку поділу, суд зазначає наступне.

Квартира АДРЕСА_1 є приватизованою на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» на померлого ОСОБА_3 та позивача , на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.ст. 3, 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю;

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Враховуючи презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, відмови нотаріуса у видачі свідоцтва позивачу на її частку квартири, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна . Інша Ѕ частина квартири є спадщиною спадкодавця ОСОБА_3 .

Враховуючи поділ квартири право спільної сумісної власності на неї підлягає припиненню.

На підставі вищевикладеного та керуючись 2, 12, 13, 76, 89, 263, 264, 265 ЦПК України суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Харківської міської ради (61003, м.Харків, майдан Конституції,б.7, 4), 3-я особа ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 41,6 кв.м.. Припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В решті позову - відмовити.

Апеляційнаскарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до

Харківського апеляційного суду, з дня його проголошення, через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 25.03.2020р.

Суддя Н.М. Бородіна