Справа № 766/9877/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

за участю секретаря Романенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИВ:

09.06.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням та надання права на реєстрацію місця проживання. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з жовтня 1998 року позивач проживає разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , вони тривалий час проживали у незареєстрованому шлюбу, а зареєстрували шлюб 25.06.2011 року. Згідно ордеру №249 від 10.02.1986 року ОСОБА_3 отримав спірну квартиру на свою сім`ю із трьох осіб: себе, колишню дружину ОСОБА_2 та сина ОСОБА_4 . Згідно свідоцтва про право власності від 25.04.1994 року власником зазначеної квартири є ОСОБА_2 , яка ніколи в цій квартирі не проживала, а зареєстрована та проживає у власній квартиру у Скадовському районі Херсонської області. Позивач вважає, що ОСОБА_2 є незаконним власником спірної квартири. ОСОБА_3 звертався до суду із позовом про скасування розпорядження про приватизацію та визнання недійсним свідоцтва про право власності, але у задоволенні позову було відмовлено через пропуск строку позовної давності. На сьогоднішній день ОСОБА_3 є інвалідом І групи, потребує стороннього догляду, позивач за ним доглядає, користується спірним жилим приміщенням квартири за призначенням, своєчасно сплачує комунальні послуги. 07.06.2017 року комісією КП «Дніпровський» складено акт про фактичне проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 . Просить визнати за нею право на користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 , а також надати позивачу право на реєстрацію за вказаною адресою разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 31.08.2017 року відкрито провадження за справою та призначено до судового розгляду.

07.05.2018 року від ОСОБА_2 до суду надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_3 та виселення його та ОСОБА_1 . Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Деякий час позивач проживала в с.Антонівка Скадовського району Херсонської області, оскільки здійснювала догляд за своєю хворою матір`ю. Після її смерті позивач бажала переїхати до м.Херсона для проживання в своїй квартирі, проте не може цього зробити, оскільки там проживає її колишній чоловік ОСОБА_3 , шлюб з яким розірвано 12.07.1990 року. Разом з ним без її згоди як власника жилого приміщення, без реєстрації проживає його дружина ОСОБА_1 , чим порушуються права позивача. ОСОБА_3 має на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та житловий будинок АДРЕСА_4 . ОСОБА_1 має на праві власності квартиру АДРЕСА_5 , в якій вона зареєстрована, але проживає в квартирі позивача. У зв`язку з цим, просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 , виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 11.06.2018 року за заявою ОСОБА_1 визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, а також за заявою ОСОБА_1 залишено без розгляду позовну вимогу до ОСОБА_2 про надання права на реєстрацію в жилому приміщенні. Зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 надала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення зустрічного позову, вважає його необґрунтованим, вважає, що ОСОБА_3 користується спірною квартирою на законних підставах, а позивач за зустрічним позовом не має права вимагати виселення його та ОСОБА_1 . Також зазначає, що 1/2 квартири у м.Скадовську ОСОБА_3 подарував доньці ОСОБА_1 , а будинок в м.Скадовську, який знаходиться у нього на праві власності, перебуває в аварійному стані та не придатний для проживання в зимовий період. У квартирі, яка належить ОСОБА_1 , по вул.Чорноморській проживає донька ОСОБА_1 з сином. Вважає зустрічний позов безпідставним.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 надала до суду відзив на зустрічний позов, в якому зазначила, що вважає зустрічні позовні вимоги необґрунтованими, просить у їх задоволенні відмовити, оскільки ОСОБА_3 є колишнім чоловіком позивача, в тому підстав для його виселення немає, крім того весь час він утримував квартиру, робив ремонт, сплачував комунальні послуги. ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі з 10.02.1986 року до теперішнього часу на підставі ордеру, яка була надана йому та його сім`ї для проживання підприємством, на якому він працював, а припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє його права користування займаним приміщенням.

Ухвалою суду від 03.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 07.09.2020 року закрито провадження за зустрічним позовом в частині заявлених вимог до ОСОБА_3 про позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення у зв`язку зі смертю відповідача.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 підтримали первісні позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові, зустрічні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення з підстав, викладених у відзиві. Також позивач ОСОБА_1 зазначила, що з липня 1993 року стала проживати однією сім`єю з ОСОБА_3 , інші особи в квартирі не проживали. Зі слів ОСОБА_3 зрозуміла, що він є власником квартири. Постійним місцем її проживання переважно була спірна квартира по АДРЕСА_6 , так як вона проживала ще в гуртожитку по АДРЕСА_7 , де зберігала право користування цим жилим приміщенням, перебувала на квартирному обліку. У 1999 році позивач отримала службове житло - квартиру АДРЕСА_5 . У 2012-2014 роках вирішила питання щодо зняття статусу службового житла та приватизувала її. Донька позивача з онуком залишились проживати у гуртожитку по АДРЕСА_7 , яке в подальшому приватизували. З жовтня 1998 року вона стала проживати з ОСОБА_3 у його квартирі постійно. Про те, що відповідач ОСОБА_2 є власником спірної квартири дізналась тільки у 2005-2006 роках. Вважає, що вона незаконно її приватизувала, без участі ОСОБА_3 Згода на проживання у власника квартири ОСОБА_1 не отримувала, оскільки вона була членом сім`ї ОСОБА_3 . В останнє судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про розгляд справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_8 в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, зустрічні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у ньому. Пояснив, що подружжя ОСОБА_9 у 1990 року розлучилися, відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована в спірній квартирі та проживала в ній. На неї зі згоди ОСОБА_3 був переоформлений особовий рахунок на квартиру. ОСОБА_3 не бажав приймати участь у приватизації однокімнатної квартири, оскільки перебував у черзі на отримання житла та дав згоду на приватизацію житла ОСОБА_2 25.04.1994 року. ОСОБА_2 приватизувала спірну квартиру, на той час ОСОБА_1 в квартирі не проживала. Після оформлення права власності на квартиру відповідач знялася з реєстраційного обліку та переїхала до матері у Скадовський район, Херсонської області, яка за станом здоров`я потребувала стороннього догляду. Вона не надавала згоду ОСОБА_1 на вселення до спірної квартири та проживання в ній, а тому остання не набула в установленому законодавством порядку права на користування жилим приміщенням у квартирі та підлягає виселенню. В останнє судове засідання представник відповідача не з`явився, про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена у встановленому законом порядку.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Щодо первісного позову, судом встановлено згідно актового запису про шлюб №254, зробленого 25.06.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Херсоні, 25 червня 2011 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_9 , дружини - ОСОБА_10 .

Згідно ордеру №249 Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів м.Херсона від 10.02.1986 року ОСОБА_3 , сім`я якого складається із трьох осіб, надано прав на зайняття однієї кімнати АДРЕСА_2 . Склад сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_4 (син).

Згідно довідки КП «Дніпровський» від 08.06.2017 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 26.02.1986 року по час видачі довідки.

Згідно довідки КП «Дніпровський» від 08.06.2017 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 .

Згідно свідоцтва про право власності від 25.04.1994 року № НОМЕР_1 , виданого Фондом комунального майна м.Херсона ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі розпорядження від 25.04.1994 року.

Відповідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №281590 КП «Херсонський обласний центр медико-соціальної експертизи» ХОР ОСОБА_3 є інвалідом І групи загального захворювання безстроково, потребує постійного стороннього догляду.

Згідно акту КП «Дніпровський» від 07.06.2017 року за адресою: АДРЕСА_2 , за даною адресою з 26.02.1986 року зареєстрований ОСОБА_3 , разом з ним проживає ОСОБА_1 , його дружина з жовтня 1998 року, що підтверджують сусіди.

З довідки Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Херсонській області вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 22.11.1996 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 .

З рішення Апеляційного суду Херсонської області від 22.11.2011 року вбачається, що у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом виселення відмовлено, оскільки підстави для його виселення, передбачені ч.1 ст.116 ЖК України, позивачем не доведені. Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 25.04.1994 року позивачці належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 ; загальна площа 29,22кв.м. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано 07.08.2006 року за позивачкою в органі БТІ. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 12.07.1990 року шлюб між сторонами розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу видано 08.10.1993 року. Сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки Скадовської державної нотаріальної контори від 01.11.2006 року відповідачу на підставі свідоцтва про право на за заповітом належить право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 та житловий будинок АДРЕСА_4 .

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 11.10.2011 року, що набрало законної сили, було відмовлено у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 (третя особа - Фонд комунального майна м.Херсона) про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану квартиру.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.129 Конституції України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Нормами ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст.ст.76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не доведено, що вона проживала у квартирі АДРЕСА_2 зі згоди власника квартири ОСОБА_2 або на інших законних підставах, а тому позов є необґрунтованим.

Суд не приймає до уваги покази, надані допитаними в судовому засіданні в якості свідків позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які підтвердили факт проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_3 , оскільки зазначені показання не спростовують встановлені судом обставини та висновок щодо необґрунтованості первісного позову.

Також суд критично відносить до акту ТОВ КК «Альянс» від 19.06.2018 року, наданого ОСОБА_1 , згідно якого встановлено, що власник квартири ОСОБА_1 дійсно зареєстрована у кв. АДРЕСА_5 , але постійно з жовтня 1998 року мешкає в квартирі її чоловіка - ОСОБА_3 , про що засвідчили сусіди та комісія, оскільки даний факт також не спростовує висновок суду.

Щодо зустрічного позову судом встановлено згідно свідоцтва про право власності від 25.04.1994 року № НОМЕР_1 Фонду комунального майна м.Херсона ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11456654 від 07.08.2006 року.

Згідно рішення Дніпровського райсуду м.Херсона від 12.07.1990 року за цивільною справою №2-950/90 та актового запису №523, складеного 08.10.1993 року Дніпровським районним РАГС м.Херсона, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно актового запису про смерть №258, складеного 10.03.2020 року Дніпровським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно довідки Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради №16-15 від 28.05.2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 26.02.1986 року та знятий з реєстраційного обліку 28.05.2020 року у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Звертаючись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виселення, позивач ОСОБА_2 посилається на те, що у спірній квартирі АДРЕСА_2 без реєстрації місця проживання та будь-яких правових підстав проживає відповідач ОСОБА_1 , чим чинить позивачу перешкоди у проживанні та користуванні квартирою.

Таким чином, враховуючи, що ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири відповідача ОСОБА_1 позивач не надавала, вона вважає, що дії відповідача ОСОБА_1 щодо її вселення в квартиру без її згоди, як власника цієї квартири, є неправомірними, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Це відповідає також позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 поселилась у квартиру ОСОБА_2 , яка належить їй на праві власності, без отримання на це згоди останньої.

Доказів того, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 як власник квартири, будь-яким чином висловлювала свою згоду на проживання відповідача ОСОБА_1 у спірній квартирі матеріали справи не містять та сама ОСОБА_1 підтвердила факт відсутності згоди власника квартири на її вселення та проживання в ній, а тому суд приходить до висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 вселилась у спірну квартиру без згоди власників, чим порушує право позивача за зустрічним позовом на користування своєю власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту.

ОСОБА_1 , проживаючи у спірній квартирі, користується всіма її приміщеннями, чим для власника ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні своєю власністю, а відтак, вимога позивача за зустрічним позовом про виселення відповідача є законною та обґрунтованою.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що зустрічні позовні вимоги виселення відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки відповідач поселилися в спірну квартиру без згоди позивача ОСОБА_2 , як співвласника жилого приміщення.

Таким чином, позовні вимоги про виселення підлягають задоволенню.

З урахуванням вимог ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають відшкодуванню понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 352,40 гривень та на правничу допомогу в сумі 1500,00 гривень, а всього 1852,40 гривень.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІН: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені на сплату судового збору в сумі 352,40 гривень та на правничу допомогу в сумі 1500,00 гривень, а всього 1852,40 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою Херсонського міського суду Херсонської області: https://court.gov.ua/sud2125/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І.Майдан

Повний текст рішення суду виготовлений 21.09.2020 року.

Суддя: С.І.Майдан