Ухвала

Іменем України

30 вересня 2020року

м. Київ

справа № 264/6381/19

провадження № 61-14247ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 18 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом до АТ КБ «Приватбанк», в якому просила визнати кредитний договір б/н від 23 травня 2012 року, укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк», таким, що має істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, несправедливим в цілому та недійсним.

В обґрунтування позову зазначала, що звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із проханням надати кредит на споживчі потреби. Отримавши згоду банка, підписала надану їй анкету-заяву, в якій були зазначені лише її персональні дані. Будь-який конкретний договір вона не підписувала.

На думку позивача, є несправедливим сплачувати банку кошти у відсутність кредитного договору, оскільки умови надання кредиту не були узгоджені з нею. Із банком вони домовилися лише про суму кредитного ліміту, яка складає 4 тис. грн.

Зазначала, що в червні 2017 року нею був надісланий лист до АТ КБ «ПриватБанк» з проханням надати їй текст кредитного договору, графік платежів та витяг з її клієнтського рахунку, на який вона отримала лише витяг з рахунку.

Вказувала на те, що кредитного договору між сторонами не існує, а відповідач суттєво порушує її права позичальника-споживача кредитної послуги. Зазначала, що їй в порушення законодавства щодо кредитних договорів невідомі умови кредитування, а саме щодо розміру відсотків за користування кредитом, строку повернення кредиту, графіку платежів тіла кредиту та відсотків за його користування. Ознайомлення позичальника з типовою формою кредитного договору не є письмовою формою кредитного договору. Посилаючись на положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказувала на те, що умови договору є несправедливими, оскільки у спірному договорі має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника(споживача), у зв`язку з чим договір повинен бути визнаний недійсним.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 18 серпня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди, відмовляючи в задоволенні позову, виходили з того, що при укладенні договору позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та проти підписання, погодилась на отримання кредитних коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання було вільним, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем не надано.

У вересні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 18 серпня 2020 року, здана до поштового відділення зв`язку 24 вересня 2020 року, про що свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого частиною першою статті 390 ЦПК України.

У клопотанні, доданому до касаційної скарги, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на те, що копію постанови апеляційного суду отримала 12 вересня 2020 року, в підтвердження чого надає конверт поштової кореспонденції.

Частиною другою статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин, оскільки без своєчасного отримання копії оскаржуваного судового рішення заявник позбавлений можливості як визначення необхідності подання касаційної скарги, так і її мотивування, що є обов`язковим елементом касаційної скарги згідно з вимогами статті 392 ЦПК України, він підлягає поновленню.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заявник обґрунтовує касаційну скаргу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та підписала анкету-заяву від 09 квітня 2009 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 4 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2, 5% на місяць (30,00 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

До даної анкети-заяви додано Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до змісту якої позивач ознайомилась із фінансовими умовами надання платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана ОСОБА_1 ; 09 квітня 2009 року позивач отримала кредитну картку «Універсальна».

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно анкети-заяви ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2, 5% на місяць, тобто 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до укладеного договору позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. Крім того, споживач ознайомлена з Умовами і Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, оскільки у самій Заяві про укладання кредитного договору ОСОБА_1 поставила свій підпис, чим підтвердила обізнаність з умовами кредиту та надала згоду на відповідні умови договору, тобто сторонами було дотримано передбачені статтею 207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину.

У свою чергу, відповідно до змісту Довідки про умови кредитування використання кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», ОСОБА_1 ознайомилась з фінансовими умовами надання кредиту, відсотковою ставкою у розмірі 2, 5 % на місяць, розміром щомісячних платежів (7 % від заборгованості, не менш 50 грн та не більше залишку заборгованості), строком внесення щомісячних платежів (до 25 числа, який слідкує за звітним), розміром комісії, пені, штрафів при порушенні строків платежів, детальною розшифровкою щодо нарахування процентів та комісії, прикладами використання кредитних коштів. З даними фінансовими умовами ОСОБА_1 ознайомлена 09 квітня 2009 року та особисто підписала дану Довідку.

02 жовтня 2013 року ОСОБА_1 надала до АТ КБ «ПриватБанк» заяву про зміну персональних даних, які також засвідчено її підписом.

З наданих витягів програмного забезпечення АТ КБ «Приват Банк», зазначених як «фото клієнта з продуктом - карткою» ОСОБА_1 09 квітня 2009 року отримала у відділенні платіжну картку. Крім того, позивач з`явилась у відділення Банку 02 жовтня 2013 року та повторно отримала платіжну картку.

Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , станом на 11 листопада 2019 року, підтверджується факт активного користування ОСОБА_1 кредитною банківською карткою «Універсальна», зняття грошових коштів, поповнення картки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15 викладено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка діяла під час укладення договору (09 квітня 2009 року), несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Позивач не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач порушив принцип добросовісності та умови договору приводять до істотного дисбалансу договірних правовідносин та обов`язків сторін, оскільки обставини, якими позивачка обґрунтовує заявлені вимоги, спростовуються матеріалами справи як щодо укладення кредитного договору так і щодо обізнаності його істотних умов.

Згідно частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час користувалась кредитом, та не оспорювала його дійсність.

Отже, позивач не була позбавлена можливості відповідно до положень частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк вона від договору не відмовлялася, жодних заперечень щодо його змісту не висловлювала, що свідчить про її згоду з умовами укладеного договору.

У свою чергу, посилання ОСОБА_1 на те, що Умови та Правила надання банківських послуг вона не підписувала, є підставою вважати, що такі Умови та Правила не складова частина оспорюваного кредитного договору, проте не є самостійною підставою його недійсності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 266/3862/18. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 415/2506/15-ц.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами встановлено, що при укладенні договору ОСОБА_1 була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та їх підписання, погодилась на отримання кредитних коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем не надано.

Крім того, ОСОБА_1 користувався наданими їй кредитними коштами та належним чином виконувала умови договору та протягом тривалого часу не оскаржувала умови кредитного договору, тобто вважала умови договору такими, що не порушують її прав, як споживача фінансового продукту.

З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини та враховуючи, що ОСОБА_1 не довела наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору б/н від 09 квітня 2009 року, укладеного між нею та АТ КБ «ПриватБанк», 10 років користувалась ним та не оскаржувала умови договору, суди дійшли до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 18 серпня 2020 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд у постановах від 09 жовтня 2019 року в справі № 415/2506/15-ц, 02 липня 2020 року у справі № 266/3862/18 викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи касаційної скарги про не врахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, є необґрунтованими, оскільки зазначена постанова прийнята за наявності інших фактичних обставин справи.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 18 серпня 2020 року є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2020 року та постанови Донецького апеляційного суду від 18 серпня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 18 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов